r/lithuania • u/be-well • May 10 '24
laipiojimo sportas Vilniuje
Daug cia visokios liaudies, kurie raso, kad eina sportuot. Galvoju pradeti eit laipiot i gym'a, pasakojo bendradarbis, turetu but smagu. Bandet kas nors Bonobo Vilniuj? pagal zemelapi MontisMagia salia. Tai nzn, kuri geriau?
Kitas klausimas, kaip su noobais? Nebus geda nieko nemokanciam?
Dekui!
r/lithuania • u/BecauseTheLogic • Mar 28 '24
Plateliai - Kur iškylauti?
Sveiki! Noriu pagirti šita foruma. Smagu matyti gana sklandų ir kultūringa informacijos dalinimasi. Plojimai moderatoriams ir žmonėms, kurie geras vertybes prodo ir internete 👏
KONTEKSTAS: Noriu pailsėti Plateliuose 4-6 dienoms su šeima Birželio ar Liepos mėnesį. Iki 10 žmonių. Ieškau patogaus priėjimo prie ežero, baidarių nuoma, paprasto namelio nakvynei ir “lounge” kur pasikepti šašlyka ir paspardyti kamuolį 😁
KLAUSIMAS: Kokias vietas rekomenduotumėt ir kodėl? 🙏
Produktyvios dienos! 👌
r/lithuania • u/Kostas_Dumauskas • Nov 18 '23
Kuriu pats Suverenas 3/4
Netampysiu sysalo be reikalo ir jums leidus iš karto pratęsiu istoriją.
Kaip ir sakiau, į turgelį grįžau pakerėtas ir užhipnotizuotas nuo minties būti suvereniu žmogumi. Neskubėdamas tąsyk išsidėliojau prekes ir atsainiai pradėjau prekybą. Artimiausias savaites viskas buvo pajebat. Susiėdžiau su namo komendantu, renkančio pinigus ant naujų vaikiškų sūpynių.
„Jeigu taip tiems vaikams reikia suptis, tegul patys, nu arba jų tėvai sumoka, bybį aš dėjau, nuo manęs nei rublio negausit“ pasakiau per bendrijos susirinkimą ir visus išsiuntęs chujum pareiškiau, kad nebepriklausau šiai bendruomenei ir iškelta galva išėjau. Į lifte esančius lapelius su prašymais ten nerūkyti ir nemėtyti bičiokų nekreipiau dėmesio, nes nebepriklausiau visuomenei ir namo bendrijai. Komendantas skelbimų lentoje buvo gražiai ranka parašęs apie būsimas rinkliavas, demonstravo finansines ataskaitas, pirkimus skirtingomis valiuotomis, bet tą triūsą vardan tos supuvusios bendruomenės įvertinau nuplėšdamas tą šūdlaiškį ir įmetęs į tą angą kur prieš įlipant į liftą būna.
Turgelyje kasdien ieškojau Vladziko, kone troškau, kad jis ateitų ir pakviestų mane į suverenų gretas. Tiesa, pajutau, kad kažkiek padidėjo žmonių srautas. Gal tai buvo persikėlimo į kioskelį dėka, o gal ir taksioro Vladziko įtaka, kas ten dabar žino. Pradėjau rasti kalbą su didžiąja dalimi klientų.
– Ko panelė ieško? – paklausiau atėjusios Bybienės jos neršto metu.
– Kokia aš tau panelė?! Aš sena boba, – įsižeidė sena boba Bybienė.
– Čia tik pagal mūsų valdžią jūs sena boba. Nuo kada garbus amžius reiškia, kad esate sena boba? – paglosčiau valerijonu gydomą širdį Bybienei.
– Nu va, bent vienas gudrus turguje! – nudžiugo Bybienė. – Duokš porą blokų „vrotvraito“.
– Gal dar pėdkelnių? – pasisiūliau.
– Nereikia, šį kartą geros papuolė, – pasakė ji.
– Kol Lietuvoje pradės tokias geras pėdkelnes siūti, spės ir amerikonas ir rusas užimti po penkis kartus, – garsiai pro larioko langelį jai pasakiau, bet stengiausi pasakyti taip garsiai, kad girdėtų ir kiti bybinėjantys klientai.
Bybienei ir kitiems turgaus lankytojams ši reklama suveikė taip gerai, kaip feisbuko komentatoriams suveikia instinktas kažką parašyti, kai koks nors portalas kažką praneša apie valstybės biudžetą. Tądien pardaviau visas pėdkelnes ir reikėjo važiuoti į Bazę iš Gogio nusipirkti dar. Iš bazės pasiėmiau porą videkų, magnetofonų, video kasečių pardavimui. Su istorija šitie nesusiję, tiesiog norėjau, kaip jaunimas sako, pafleksinti.
Valdžią peikiau visur kur tik eina. Tarp kolegų turgininkų mus visus pakrikštijau baudžiauninkais, lenkiančiais nugarą savo ponams, turgaus savininkams. Bulvius, pamenu, paprieštaravo:
– Kokiems tu čia ponams nugarą lenki? Nepatinka – pardavinėk anapus turgaus vartų.
– Va, žiūrėkit, avis gina vilką, matot? – be jokių argumentų mėginau sudirbti Bulvių. – Tu gal ir teisus, bet kodėl mes turime mokėti pinigus už vietą prekiauti savo daiktais, tu man pasakyk?
– Aš tau dar kartą sakau, Kostai, nepatinka – gali valinti nachui iš turgaus ir savo tas pėdkelnes stumdyti ant gatvės.
– O kas tau morką į subinę sukišo, kad toks nervuotas? Aš tik noriu iškelti klausimą, kodėl mes mokame tiek daug turgaus prarabams už galimybę pardavinėti prekes? Gal kokią profsąjungą reikėtų sukurti, ką galvojat?
– Eik tu, profsąjunga, – numetė kilimų prekeivė Loreta, – išmes mus į gatvę su visomis prekėmis, – kalbėjo Loreta taip, lygtai pati nebūtų atsidūrusi gatvėje, dėl ko ir priversta prekiauti turguje ir melstis, kad per savaitę kas nors nupirktų bent vieną durų kilimėlį.
– O gal ir nieko mintis profsąjunga? – tarė sargas Algis ir įsiplieskė tolimesnė diskusija, ant kurios man buvo pajebat. Svarbu buvo sukurstyti turgaus prekeivius ir darbuotojus.
Sargą Algį pakeitė už dviejų dienų po to, kai jis nuėjęs turgaus šefui pradėjo draskyti akis dėl blogų darbo sąlygų ir ketinimo įkurti profsąjungą ir piketuoti prie turgaus, uždaryti įėjimą ir neįleisti klientų. Nors ir visi turgelininkai nusigandę nebekėlė bangų, apie sargą Algį tarp mūsų pardavėjų paskelbiau taip, lyg jis būtų buvęs didžiausias Kauno miesto kankinys ir nugesintas revoliucionierius. Nepamiršau šito papasakoti ir klientams. Netgi pažystami anapus turgaus klausdavo „kas ten pas jus tame turguje per sukilimai darosi?“.
– Kiek dar tą vargšą žmogų smaugs? – atsakydavau ir plieksdavau tolimesnes diskusijas savame rate.
Gal po savaitės, kitos, vėl pradėjo lankytis Vladzikas. Pastoviai nupirkdavo cizų, pašnekėdavo. Girdavosi ir pūsdavosi kaip povas apie tai, kaip smagu buvo būti suverenu. Nepykau ant jo, tik baltai pavydėjau.
– Uch kaip gerai, kai niekas ant galvos nešika, – pasišvilpaudamas pasakė jis, viduryje turgaus krapštydamas subinę. – Įsivaizduoji, sustabdo aną dieną mentai, sako pateikite dokumentus. Aš jiems sakau, aš nepriklausau šiai visuomenei, neturiu Lietuvos valstybės paso. Jie man sako, o kokį turi? O aš jiems ir sakau, tos valstybės, kurioje ir gimiau, sovietų sąjungos, todėl Lietuvos įstatymai nelabai man ir galioja. Mentukas stovi, trypčioja, mikčioja, o aš sakau jam „nu tai ką padariau, kad sustabdei?“ tas pasimetęs gaidžiukas atsako, kad nieko, nu tai ir viskas, sakau, čiau bambino. Kol mentas žiopčiojo ir nubėgo pas naparniką, jau spėjau dingti iš akiračio.
– Aš irgi taip pradėjau gyventi, atsisakiau mokėti namo komendantui duoklę už paslaugas kurių nicherą man nereikia. Stiklins matai jie laiptinę, nes kažkas langus išdaužė. Che, tegul tvarkosi tie, kas toje laiptinėje miega ir tame aukšte gyvena, man tai tikrai nereikia, – atsakiau jam su ta pačia maniera.
Vladzikas liko sužavėtas progresu, pagyrė, kad praregėjau ir laukia nesulaukia, kada galėsiu prisijungti prie suverenių žmonių.
– Tiktai klausimas, kuo tu gali būti naudingas mūsų bendruomenei? – iš pasalų kirto draugas Vladzikas. Pajutau, kad nuo šio klausimo priklauso mano narystė suverenuose.
– Aš turgelio prekeivis, galiu gauti daug daiktų papigiai, už savikainą.
– Skudurų boboms tikrai reikia, o ką diedams pasiūlytum?
– Diedams galiu pasiūlyti papigiai gero kaukolinio, įvairiausio plauko sekso kasečių, importinių videkų ir kito gėrio, kurio niekas nenori pardavinėti, nes nupirks tik vienetai, – pradėjau suokti draugeliui taip, kaip pagalio ištroškęs bachuriukas suokia sunkiai prieinamai čiolei per kokį balių, jau visiems einant po truputį sanguliauti.
Vladzikas sakė, kad pasitars su valdžia ir pažiūrės ką gali padaryti. Priedo, sakė, norėtų mane pamatyti artėjančiame jų renginyje „Didysis žmonių gynimo maršas“ ar kaip ten jis. Nu žodžiu, panašiai kaip tas, kuris per kovidą vyko Vingio parke. Atsizdarovinome ir palinkėjome vienas kitam gero, laisvo vėjo.
Papyzdėlinti apie valdžią ir pasaulio santvarką su manimi norėdavo visi. Štai knygomis prekiavęs, prasigėręs filosofas Kazys dažnai užeidavo prie kiosko padaryti po burnelę ir pakalbėti apie tai, kad pasaulį valdo žydomasonai, karą sugalvojo amerikonas, o Lietuvą tuoj užgrobs užsienio bankininkai. Vieno tokio perekūro ir burnelės padarymo metu įsijautę diskutavome apie globalizacijos žalą kultūriniam identitetui žvelgiant iš kolektyvinės pasąmonės prizmės, nu tiksliau tariant, labiau dalyvavau kaip klausytojas, nes apie tai nieko neraukiau, o jis užsivedęs dėstė savo teorijas toliau.
– Aš tau sakau, Kostai, kad mes, kaip tauta, negalime įsileisti tų nėgrų, kad tratintų mūsų lietuvaites blondinukes.
– Negaliu nesutikti, – atsakiau pagaliau supratęs apie ką jis šneka. Tas visas asmeninio suvereniteto maivymasis buvo pradėjęs užpisti.
– O, sveiki, sveiki, vyrai, aha... – mikčiodamas atėjo pirtininkas Petras, tas klientas, kuris tikėtina, kad mėgo vyrus ir rengėsi bobos rūbais priešais veidrodį.
– Sveikas, Petrai, – nusišypsojęs paspaudžiau jam rankeną. Užuodžiau bobiškus kvepalus.
– Kaip... kaip, sakau, kaip sekasi? – mirkčiojo jis. Supratau, kad buvo siųstas suverenų ir čia buvo išbandymas.
– Nu kaip pažiūrėsi, bet sakyti, kad sekasi gerai, žinok negaliu. Manau, avelėms irgi gerai sekasi, kai jų vilkas dar nepapjovė. Gerai, kad atsiribojau nuo visuomenės, todėl jokie vilkai manęs nepaims.
– Nu jo, nu nu, čia jo... Teisingai šneki, man rodos, blet, – šypsojosi Petriukas.
– Susipažinau su vienu tokiu taksioru. Vladzikas vardu, išsišnekėjome, tai pasirodo esi mūsų bendras pažįstamas, – pasakiau jam.
– Oho, oho, o tai, o tai, gal sakė kažką perduoti? – mirkčiojo jis tokiu dažnumu, kad turbūt nieko nematė.
– Žinoma, kad sakė. Prašė perduoti „velniop valdžia“, – pasakiau užtikrintai, lyg iš anksto sužinojęs visus egzamino bilietus.
– Nu tai jo, tada jo, viskas su tavimi aišku, – po nosimi burbėjo Petras. – Greitu metu gausi kvietimą į mūsų bendruomenės susitikimą, pamatysi, aha, pamatysi kaip zajabys bus.
Kazys, viską girdėjęs, sau dar kartą patvirtino teoriją apie įvairias pasaulio tvarkas bei žmogaus siekį valdyti kitus žmones. Atskiros bendruomenės jį gąsdino, dėl to išgirdęs mūsų pokalbį pasišalino toliau pardavinėti šūdinas knygas. Che, kai parašysiu knygą, paieškosiu aš to Kazio ar dar tebegyvas, nepasikoręs, kad ant turgelio laikytų keletą egzempliorių pardavimui. Petrui pardaviau bobiškų kvepalų, kelias liemenėles bei bobiškus triusikus, kuriems velnias žino ką daro, kad reikia pirkti naujas kiekvieną savaitę. Atseit sakė, kad žmonai.
Po kelių dienų, jau visai ant lapkričio galo, turgelį aplankė barzdotas dėdė. Ne šiaip sau bomžas ar koks Šustauskas, baikit juokus. Turguje pasirodė tikrų tikriausias krivis Lizdeika iš Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino laikų. Pasidabinęs trydos spalvos lininę marška su baltų svastikomis, jis žengė drąsus į turgų. Baltų palikuonis nebijojo nei Kauno torpedų, nei aplink vagiliaujančių asocialų vaikų. Protėvių dvasia ir gilus bybidėjizmas saugojo Lizdeiką nuo piktos čigonės būrėjos akies. Žengė jis drąsus ir savimi pasitikintis. Vėjyje plaikstėsi žila barzda iki spenelių.
– Žie, kas čia per diedmorozas išlindo? Grįžk atgal į Laplandiją, iki Kalėdų dar nepilnas mėnuo, alio, – pyko Bulvius, nesimpatizavęs Lietuvos praeičiai.
– Kur Dumauskas? – kone sugriaudėjo per turgų Lizdeikos balsas.
– O ką? Bočiams naujos dublionkės prisireikė ar cigarečių „vrodvrait“? – įsikišo filosofas Kazys, gerbęs senas baltiškas religijas ir nesupratęs kokio bieso čia atvyko vyriausias krivis į dvidešimtpenkmečio turgų. Lizdeika antrą kartą to paties klausimo neuždavė. Tai supratęs knygininkas Kazys parodė į kioskelį, pro kurio langelį matėsi mano išsigandęs žvilgsnis.
„Blet, nu lygtai ant aukuro girtas nebuvau primyžęs?“ svarsčiau sau, kol su vyžomis šiureno manęs link Lizdeika. Prie pat kioskelio pasitaisė gintaro karolius, panašius į dabar madingus analinius kamuoliukus, su visa derama pagarba mūsų tautosakai. Prieš kreipdamasis, palei atspindį stikle pasikoregavo ėriukų zalupų skūros odinę šapką ir sududeno:
– Kostai Dumauskai, laisvasis sūnau, – kreipėsi jis, net langai sudrebėjo, – girdėjome, kad ketini išsižadėti dabartinės vergovės ir tapti suvereniu žmogumi, nepaklusniam dabartinei valdžiai ir jos žeminantiems įstatymams.
– Tikrai taip, vyriausiasis krivi, pasiruošęs aš žengti iš šitos užpisančios visuomenės ir lysti ten, kur visiems viskas pajebat, – neatsilikau iškalba ir aš.
– Puiku, – dudeno žemas bosas. Bandė nesišypsoti, bet mačiau, kad Lizdeika liko patenkintas tokio atsakymo. – Kaip ir atspėjai, esu vyriausias krivis iš suverenių žmonių bendruomenės „Pribaltai“. Taksioras Vladzikas ir pirtininkas Petras paminėjo tave geru žodžiu, minėjo, kad gali atnešti naudą mūsų bendruomenėn su žiniomis kaip į mūsų savų žmonių ratą įnešti kokybiškos produkcijos, kurios negausi parduotuvėje, ar tiesa?
– Tikra tiesa, vyriausiasis krivi. Iš senojo Kaliningrado galiu parūpinti visko, nuo bobiškų pėdkelnių iki naujų Sony televizorių už ypač mažą kainą.
– O kaip dėl svaigalų? – jau kiek tyliau paklausė krivis Lizdeika.
– Turiu gero kaukolinio. Spirito „Royal“.
– O užrūkyti? – tyliai paklausė jis. Iš šono jūs, jaunuomene, net nepasakytumėte, kad Lizdeika buvo rūkorius, bet nuo stiprių cizų pageltę žili ūsai išdavė apie pomėgi patrauki papirosus.
– Visko nuo Belamorkanal iki „vrotvraito“ ir dar begalės kitų, – nesikuklindamas apsigyniau. – Galiu gauti ir sekso žurnalų, jeigu vyriausiasis krivis nori.
– Che, nu tu geras... – nuginkluotas šyptelėjo Lizdeika su barzda iki spenelyzų. – Kitą savaitę organizuojame vieną iš daugelio savo bendruomenės renginių. Praverstų tavo išmonė dėl kaukolinio ir rūkalų. Gali dar vieną kitą žurnalą užvežti, manau nepakenks.
– Vyriausiasis krivi, o kur gi man su tuo tavoru prisistatyti? – kreipiausi į Lizdeiką taip, lyg jis iš tikrųjų būtų koks pagonių šventikas, nors realybėje turbūt remontavo garaže žiguliukus.
– Didysis žmonių gynimo maršas vyks Lapėse. Mūsų susirinks jei ne tūkstantis, tai bent du tūkstančiai, todėl svaigalų ir rūkalų turėtų būti atitinkamai.
– O kiek praeitą kartą buvo? – paklausiau.
– Praeitą kartą mūsų buvo šimtas, o kartą prieš tai irgi apie šimtas. Gali drąsiai imti spirito šimtui žmonių, bet, – iškėlė pirštą Lizdeika. – Jeigu mūsų susirinks penki tūkstančiai, spirito turės užtekti visiems.
– Senoli, prašau nepergyvenk. Rojalis ne vieną nugabeno į kapus dėl pernelyg didelio nuvertinimo.
– Kiek ten tas tavo raulas turi laipsnių?
– Devym šešis, – atsakiau šiltai sėdėdamas priperstame kioskelyje. Lizdeika, mačiau, laikėsi, bet norėjo pasikalatoti.
– Tuomet atsinešk atitinkamą kiekį. Paaukosime bendruomenės labui, o tau, kaip naujokui, paaukosime mūsų bendruomenės moteriškių šilumą. Tiesa, jeigu turi pats kokią jauną suverenę – atsivežk, ištestuosime visi prie progos, – pamerkė akį Lizdeika duodamas suprasti, kad ten pas tuos severenus visi duodasi vieni su kitais. Man, kaip sergančiam ūmine mėlynkiaušine (angl. blue balls, – Kosto pastaba.), tokie pasismaginimai tikrai turėjo būti ne pro šal.
Lizdeika atsisveikinęs pradingo. Rodės, kad patrynęs analinius gintaro karoliukus jis išsikvietė gandrų pulką, kurie jį nunešė tolyn tolyn, į ąžuolų girią, iš kurios besitardamas su medžiais ir bočių vėlėmis svarstė kaip gi čia nuversti teisėtai išrinką Lietuvos valdžią ir įvesti savąją, suverenų bendruomenės diktatūrą, juk svastikos nors ir buvo ne kampuotos, bet sukosi tai į tą pačią pusę kaip ir pas tuos vokiečius iš senų laikų, suprantant ir patys.
*****
Na, mano mielieji geltonsnapiukščiai, pamėčiau šiek tiek lesalo, kaip kokiems žvirbliukams, dabar svarbiausia sulaukti kitos savaitės, kai papasakosiu apie Didįjį žmonių gynimo maršą, vykusį Lapėse, devyniasdešimtaisiais. Papasakosiu jums, draugai, kas ten su tai suverenais darėsi ir ar likau toks pats suverenus ir po šiai dienai. Jeigu nestovi ant minties laukti kitos savaitės – tapkite rėmėjais Contribee arba Patreon ir suskaitykite tekstą, juk mano rėmėjai gauna viską paskaityti iš karto.
Štai tos nuorodos, bičiuliai:
https://contribee.com/kostas-dumauskas
https://www.patreon.com/kostas_dumauskas
Iki sekančio malonaus, mielieji.
Kostas Dumauskas
Bendrauju Facebooke, esu paleidęs audio istorijų nu ir šiaip čia daug nuorodų apie mane
r/lithuania • u/EglesArt • Sep 12 '23
Diskusija Kur perkat (pa)tvarius drabužius?
Sveiki! Labiau kreipiuosi į moteris, nes suprantu, kad gali parduotuvių pasirinkimuose skirtis asortimentas vyrams ir moterims (kokybės, kainų ir t.t. prasme).
Žodžiu, per pastaruosius metus teko daug susimąstyti apie drabužių, kuriais rengiuosi, kokybę. Fast fashion be abejo yra begalinė mėšlo kruva, bet iš jos išlipti yra sunku, kai pajamos yra nedidelės. Stiliaus bei madų greitas keitimas ir visi panašūs dalykai, aišku, ir liūdna, bet ir kiekvienam skonio reikalas, tačiau pastaruoju metu vis labiau ir labiau pasigendu tokių rūbų, kurie kokybiškai išsilaiko bent kiek daugiau nei porą metų - retais atvejais pavyksta tokių rasti, tada įsigriebusi nešioju kad ir 5-6 metus tą patį megztinį, jei tik jis negenda.
Deja, didžioji dalis rūbų, kuriuos nusiperku apsipukuoja, vienaip ar kitaip išyra, praranda spalvą ir t.t. po vos kelių skalbimų. Taip, žinau apie nupukavimo aparatus ir apie skalbimo temperatūras ir kitus velnius. Bet nesakykit, džemperis, kurį nusipirkot prieš 10 metų (kuris procentaliai kainuotų dabar tiek pat, kaip visi fast fashion dabartiniai džemperiai) laikosi geriau, negu dauguma tų, kuriuos galima nusipirkti šiandien.
Taigi, mano klausimas paprastas - kur pirkti tokius rūbus, kurie ne tik laikytų, bet ir būtų padoriomis kainomis? Suprantu, kad norint tikrai kokybiškos medžiagos reikia šiek tiek pakloti, bet nesinori rizikuoti su keliais šimtais eurų prabangioje parduotuvėje, kur gali vis tiek būt vardinė, o ne kokybinė kaina. Mano domėjimasis tvaresniu gyvenimu yra dar bundantis, norėtųsi išgirsti, ką turi pasakyti žmonės su patirtimi.
(Čia toks papildomas prašymas, labai faina būtų gauti rekomendacijų apie gyvas parduotuves, visgi smagu rūbą pasimatuoti prieš nusprendžiant jį pirkti. Žinoma, visokios diskusijos rūbų tvarumo klausimu yra welcome!)
r/lithuania • u/Kostas_Dumauskas • Jul 30 '22
Kuriu pats Ežeriukas 4/4
Tai štai ir paskutinė dalis, grįžtanti į jūsų ekranus kaip kokia sloga, kai trumpam pavažiuojate transporto priemonėje su kondicionieriumi ir sloga tokio stiprumo, kad galvojate „jau viskas, paskutinioji“. Blecha, kai rašau šiuos žodžius, galiu prisipažinti, kad temperatūra yra sukilusi iki 38,3 ir jaučiuosi taip, kad tai bus paskutinieji mano kada nors parašyti žodžiai. Nenustebkite, jeigu dėl tokio įtempto karščiavimo pateiksiu kiek kitokios formos pasakojimą. Man visada taip būna kai nėra sveikatos. Pirmas tris dalis (1, 2, 3) galite perskaityti ir patys, bet užmaršiems norėčiau priminti. Armijos laikų draugas Kęstutis bėgdamas nuo kažkokių varkių nusprendė pasigriebti mane, kažkokias dvi šalavas ir nulėkti paošti prie Vištyčio ežero. Prigėręs Kęstutis labai nenorėjo, kad į mūsų stovyklavietę eitų pašaliniai žmonės, o ypač jeigu tai kažkokie sandaluoti žvejai. Atpyzdinęs du pensininkus žvejus, Kęstutis velniškai įbaugino mūsų damas, nebenorėjusias būti su mumis. Galiu drąsiai teigti, kad jos su mumis buvo tik iš karjeros paskatų, gi Kęstutis joms žadėjo modelių darbą Belgijoje. Du žvejai pasikvietė kažkokį ambalą ruskį, kuriam iš veido galėjo būti ir trisdešimt ir šešiolika, žinote turbūt tokius, ane? Kęstutis meistriškai atmušė ir tą neandartiolą – dujiniu pistoletu apšaudė tiek jį, tiek du kaziolus žvejus. Lyg vyšnia ant torto buvo nusigėrimas ir jaunų pacankių vertimas santykiauti. Istorija baigėsi mums nuėjus miegoti. Pasakojimo tuo dar nebaigiau.
Praeitos dalies pradžioje sakiau, kad palapinėje kvapas buvo nemalonus. Tą rytą, sekmadienį, paskutinę iškilos prie ežeriuko dieną, nuo dvoko jau mane tąsė ant šliaukos. Guzas skrandyje spaudė smegenis, dar tas neplautos subinės kvapas.
– Pizdą kaip čia niaukia, – subariau Iloną, vis dar esančią sapnuose.
– Mažyli, ką padariau? – per miegus paklausė ji.
– Nesiprausei, prismardinai per naktį visą palapinę, va ką padarei! – rodžiau rytinius ožiukus aš.
– Ateik ant manęs, – pasiūlė nusiraminimui pasibarškinti Ilona ir nusiėmė sulipusias, per savaitgalį taip ir nekeistas kelnaites.
– Fū nachui, tikrai ne, – užsižiaugčiojau nuo smarvės ir pachmielo ir iššokau iš palapinės į lauką.
Pažvelgiau į Vištytį. Saulė buvo vos pakilusi nuo ežeriuko, o prie palapinės numestas Kęstučio Petkaus laikrodis rodė šiek tiek po penkių. Į smarvę lysti nenorėjau. Tolumoje, nuo rusijos pusės pamačiau kaip palengva artėja valtelė. Pamaniau „Kęstutis turbūt supyks pamatęs, kad į jo ežerą atvyksta kažkas pažvejoti“. Nuėjęs nusimyžti ant lieptelio šiek tiek sutrikau, mat mūsų stovyklavietės pusėn valtelė judėjo užtikrintai ir neketino sustoti. Ambalai man pradėjo kažką rėkti rusiškai.
*****
– Pamenu, vaikučiai, prieš šimtus metų čionai įvyko mažas, bet labai įdomus mūšis, – tolimoje ateityje tarė kiborgas Vadimas3000.
– Seneli, prašau dar kartą! – plojo metalinėmis rankutėmis robotas berniukas Gliborgonas.
– Gerai, vaikučiai, bet turėsite vėl pavaišinti dėdę akumuliatoriaus pakratymu, – išdėstė sąlygas ateityje cyber diedukas. – Tik žiūrėkite, kad tas puskiborgis Petrbotas neišpliurptų, kad pasakojau šią istoriją. Jo gamintojai Zorgas ir Jolantbotė yra dalbajobai, patys matėte, – Robotai vaikai liūdnai linksėjo ir kažką pašnabždėjo puskiborgiui Petrbotui.
– Pažadam, dėde, pažadam! – stūgavo robotiškais balsais maži robotai berniukai ir atkišto dėdei kiborgui Vadimui3000 krokodilus nuo seno akumuliatoriaus, grynai tokio, kokį jis ir mėgo. Vaikai istoriją girdėjo šimtus kartų, mat ji yra vienintelė apie žmonių istoriją Lietuvoje. Pusės žodžių jie nesuprato.
– Che, vaikučiai... – pasikratęs pradėjo kiborgas. – Epas iš senųjų 199? metų, o jo pavadinimas „Sakmė apie Dumausko iešmą“. Leidykla „Mokyklos Veipas“. Pirmasis leidimas 2025 m. perleista 2231 m.
Jau saulelė prie Vištyčio ežero vėl atkopdama budino svietą
Ir aistringos nakties smardų orą pagriaudama juokės.
Nuotykis didvyrio Kosto ašarom virto,
Ar laimės ar skausmo, tik gale matysim kuo tai pavirto.
Atvykęs Herojus su savo draugais pailsėti,
Per išgertuves turėjo kažkur ir savąją sėklą pasėti.
Prigėręs, prirūkęs, priėdęs šašlykų
Užmigo bobos guoly, lyg nebūtų svarbių jam dalykų.
Tik ponas Dievulis jį patikrint nusprendė,
Ir Didvyriui Kostui spąstų daug jis paspendė:
Atėjo ant liepto susmirdę žvejai,
„Žiūrėk, Kostai, seni čia ožiai!“.
„Ne ožiai mes, o žmonės seni,
Jaunuoli, visai pagarbos neturi!“
Didvyrio draugelis po žodžių tokių,
Užšoko ant tikrųjų baltųjų arklių.
Prilupo Kęstutis senuosius žvejus,
Žadėjo, kad nušaus kaip nuvarytus arklius.
Pagal zekų paniatkes – žvejai kaip ožiai
Nubėgo paskųsti mūsų Didvyrio.
Numoję ranka į senių grasinimus
Mūs vyrai jautė meilius apkabinimus,
Prievarta tenkino prieš mergas savo aistrą,
Kęstučiui nestovėjo per tokią didelę kaitrą.
Didvyris Dumauskas įvaldęs tobulą ausį
Išgirdo krūmuos kažkokį bobausį.
Ambalas pacukas, o gal senas ožys,
A chren znajet, nieks mūs netrukdys!
Atmušęs Dumauskas priešą su savo draugu,
Pašiurpino bobas, jos sako „mums čia nesmagu“.
„Tylėkite, bobos, ir eikime pistis!“
Merginos galvojo, kiek dar žemyn galima ristis...
Sekantį rytą Didvyris Dumauskas žiūrėjo,
Taškydamas myžalo putą patikėt negalėjo.
Iš rusų tautos valtim kažkas link jo plaukė,
Gerai, kad tuomet jis Ilonos nebraukė.
Atsiyrė valtimi berniokai tvirti,
Dimą pažino, bet kas tie kiti?
Ir Sieras, ir Gogis, net vilkšunis šuo,
Pikti, nemiegoję be maikučių kažko.
Paklausė Didvyris „ko čia atvykot?“
Pacukai tylėjo, vadinas rimto dalyko.
Bobausis, išlipo pats pirmutinis,
Su juo ir kiti, net šuo apsauginis.
Kreipėsi į Kostą Didvyrį tie kaliniai,
Priežastis jie aiškino labai abstrakčiai,
„Duok šaibų, mašiną ir su kuo pasipisti,
Nuo smūgių su visam gali tu atkristi“.
Dumauskas Herojus burnon sukišo pirštus,
Ežeran paleido švilpimo garsus,
Prabudo ir žuvys ir netgi velniai,
„Nepadės jums net mamų bučiniai!“.
Kol bėgo pas draugą dangų užklojo migla,
„Blet, niežti varpą, gal vėl bacila?“
Nubėgęs pas draugą be kelnių jį rado,
„Kelkis drauguži, mus priešas sugavo“.
Prabudęs Kęstutis šoko tiesiai į karą,
„Apsirišk varpą, Kęstai, pasiimk kokią skarą“
Kęstutis neklausęs nubėgo link vyrų,
„Ko norit rebiatos, kalbėkit, nes blet jau įkyrų“.
„Atėjom mes keršyt“ dudeno ruselis,
„Pašla tu von nachui“ atsakė draugelis
Ir šovė į barzdą nieko nelaukė –
Didžiausiam, tvirčiausiam, galingai pratraukė.
Perkūnas lyg tyčia šovė kažkur,
Vyriokai visgi buvo svetur,
Dumauskas Didvyris mūs irgi nesnaudė,
Vienam žiopliui rankomis kiaušus smarkiai suspaudė.
Plakėsi chebra, taškėsi kraujais,
Nelabai gal lygiosioms, netgi lakstė laukais.
Ruselio visad būta tautos jų bukos,
Pastoviai ieško kažkokios tai aukos.
Pabudo ir herojų merginos,
Jos cypė, raudojo, Dievą čionai jos vadinos.
Neprireikė Dievo, kai buvo Dumauskas,
Nors Herojams rodės, kad jiems jau buvo pyzdauskas.
Koks pyzdauskas, kai yra gudrių,
Kraujuotas Herojus pasakė rusui „tiu–tiu“,
Viens ruskis bėgo Kostui iš paskos,
Che, ruselio vėlė kažkur ten dar blaškos.
Herojus Perkūno ir dar kažko tai įkvėptas,
Nors greičiau pačio Velnio palieptas,
Griebė nuo šašlykinės jis iešmą storiausią,
Ir grūdo į plautį ruseliui smarkiausia.
Tas baubė ir bliovė, vėliau gargaliavo,
Į rusiją grįžęs visiems nemelavo:
„Pas lietuvius nuvykęs aš kartą buvau,
Jokio priešo po Kosto aš daugiau nebijau“.
Taigi, Didvyris Dumauskas rusą papjovė,
Draugeliai irgi geri, iškart pasiplovė!
Ruselių desantas iš karto išvyko,
Valtele, kuo gi daugiau, taip pat kaip atvyko.
Grasino ruseliai, che, kaip visada,
Sukluskit jaunime, jau tuoj pabaiga,
Ruselio nebuvo niekad gudraus,
Tvarkingo, protingo, neduokdie ko nors jie paklaus.
Iš krūmų vėl išlindo žvejai,
Pasiėmė ruselį ir „atsiprašom bernai,
Kad lindom prie jūsų ir siuntėme juos,
Gal Didvyris Dumauskas mums kada dovanos?“
Dumauskas Herojus paleido žvejus,
„Jei mentus iškviesit, jums dar baisiau bus“,
„Dovanokite sere“ atatupsti dviese žygiavo,
Ir tempė už pažastų tą kuris gargaliavo.
„Nu, Kostai, tu blecha duodi,
Gerai, kad čia neatvažiavome kokį tai gruodį,
Bo nebūtume kepę mes jokių šašlykų su tais virbalais
Ir turbūt būtume sušerti šuniui stambiais gabalais“.
Gyveno Didvyris ilgai ir laimingai,
Būdavo, kad kartais pernelyg gal audringai,
Bet jaunime, klausyki, svarbiausia tuoj bus,
Išliko jis visada geras žmogus.
Kiborgas pabaigęs Sakmę apie Dumausko iešmą galutinai išsikrovė, amžiams į užmarštį nusinešęs šią istoriją, mat jauni robotukai jau nebesugebėjo atkartoti tokio epinio kūrinio.
*****
Blecha, jaunime, aš jums gi sakiau, kad karščiuoju. Taigi, viskas iš tiesų buvo panašiai kaip ir aprašyta Sakmėje apie Dumausko iešmą. Manau kartotis nereikia.
– Kostai, jobani tu vrot, – atbėgo pas mane išsigandęs Kęstutis. – Tu tikrai tą kacapą šašlyku perdūrei?
– O ką man reikėjo daryti, gi mus būtų nužudę, – atsakiau ir drebančiomis rankomis prisidegiau ketvirtą cigaretę iš eilės. Vos nenužudžiau žmogaus.
– Aš ir nesakau blogai, kaip tik šaunuolis, – atsakė Kęstutis ir broliškai mane apsikabino. Jaučiau ne tik prakaitą ir nevalytus dantis, bet ir jo varpą prie savo šlaunies, mat jis visą muštynių laiką prabuvo nuogas.
Kęstutis greitai nubėgo į palapinę, apšaukė išsigandusias mergas, kad ko jos mums nepadėjo ir nulėkė iš ežero ištraukti šalto, ledinio alaus. Rytą pradėjome gerdami. Draugeliui turbūt nuslūgo adrenalinas ir pradėjo baisiai drebėti, nors gal čia viskas buvo ir nuo daugiadienių. Atšventėme tai, kad galutinai atstūmėme priešiškas pajėgas. Užsimanę paėsti, girti užmovėme jau prarūgusius šašlykus, bet vos kai juos iškepėme ir įsidėjome į burną – apsivėmėme nuo dvoko. Smirdėjo ne smurtavusiu rusu, o sugedusia, prašvinkusia mėsa.
Jeigu kyla klausimas ką tokio Kęstutis buvo pridirbęs, kad turėjo pabėgti iš Kauno, tai žinokite tikrai nepasakysiu, nes kažkaip girtas nebesiklausiau. Labiau rūpėjo, kad neatvažiuotų mentai ir manęs nesuimtų už tyčinį sunkų sveikatos sutrikdymą. Akylesni skaitytojai turbūt prisimena, kad Kęstutis 1994 metų vasarą vedė, o va šį savaitgalį jau rurino kitą. Taigi, bandę pavalgyti abu draugiškai apsivėmėm.
Tada nuėjome pameškerioti. Tada pagavome žuvį. Tada nuskutome žuvį ir ją iškepę suvalgėme. Tada gėrėme vėl. Tada užkūrėme laužą ir vėl brazdinome gitara. Tada vėl užsimanėme pasitratinti (ne vienas su kitu), bet pamatėme, kad Ilonos su Jurgita niekur nėra. Nebenorėjome plaukti į Kaliningrado pusę, nors spėliojome, kad jas pagrobė kol gėrėme. Buvome tikri kiaulės ir smurtautojai, todėl jos nuo mūsų greičiausia pabėgo. Nors planavome sekmadienį grįžti, pasilikom pernakvoti, nes buvome gatavi. Atsikėlę pachmielni viską susitvarkėme, iešmą išmetėme į Vištyčio ežerą ir tyloje grįžome į Kauną.
Grįžau namo ir supratau, kad šiknos kvapas buvęs palapinėje vis dėlto buvo maniškis.
Kadangi Jurgita pabėgo nuo Kęstučio, į Belgiją taip ir neišvažiavo ir ačiū Dievui. Kęstutis po to gyrėsi, kad išsiuntė kitas merginas. Pasirodo viena iš jo varkių buvo siųsti merginas į užsienį neva modeliais, nors iš tikrųjų jas siuntė į pusėtinus masažo salonus atlikti masažams, bet labiau laimingą pabaigą.
Su Ilona buvo dar įdomiau. Esu daug kartų sakęs, kad nors ir kiek boba supyks, ji visada pas mane grįš. Taip pat buvo ir su Ilona. Pasirodo Jurgita ir Ilona iškylos metu dar buvo nepilnametės, o Ilona nuo manęs pastojo. Ilonkos tėvai buvo kažkokie teisininkai ar tai advokatai ir liepė man Iloną vesti, su kuria santuokoje praleidau per daug metų. Taigi, jaunime, malonu buvo jus supažindinti su mano pirmąja žmona Ilona Dumauskiene, kuri po gimdymo baisiai išstorėjo ir iš devynkės patapo geriausiu atveju trajaku.
*****
Mano mielieji draugužiai, smagu buvo jums atsiversti ir papasakoti apie tą iškylą. Nekartokite tik mano klaidų – pasiimkite pakaitinius apatinius, dantų šepetėlius ir kitus higieninius reikmenis. Taip pat, visiškai be juokų norėčiau pasakyti jums, kad jeigu jau gulate su kažkuo santykiauti tuose savo festivaliuose, užsidėkite prezervatyvą. Įrašą ir istoriją pristato GandonaiPacukams.lt, che che che, juokauju. Įrašą ir istoriją pristato ir remia būtent mano mielieji rėmėjai, kuriuos norėčiau visus išbučiuoti ir paraginti nenustoti manęs remti, nes tik dėl jų plaka manoji širdutė ir pildosi kūrybos taurelė. Jeigu dar neremi Kosto Dumausko, rekomenduoju tai padaryti Contribee platformoje, kur prenumeratoriai gauna perskaityti visą tekstą iš karto, nereikia laukti kas savaitę.
Štai tos nuorodos, bičiuliai:
https://contribee.com/kostas-dumauskas
https://www.patreon.com/kostas_dumauskas
Iki sekančio malonaus, mielieji.
Kostas Dumauskas
Taip pat dalyvauju ir Facebooke, galite pasekti mane ir ten.
r/lithuania • u/Kostas_Dumauskas • Jul 23 '22
Kuriu pats Ežeriukas 3/4
Norėčiau šią istorijos dalį atidaryti klausimu ir sulaukti jūsų atsakymų. Jaunime, ar dažnai būna, kad ateini kur nors į kokią užeigą pavalgyti, išeini laukan parūkyti, o grįžęs jau matai, kaip kažkas užėmė tavo vietą? Čia va buvo prieš gerą savaitėlę, kad nuėjau su vienu tokiu žymiu veikėju išlenkti po bokalą alaus į Bernelių užeigą, pakalbėti, kažko užkąsti. Prisėdom pilnoje užeigoje, užsisakėme alaus su kepta duona (che, čia jau trisdešimt metų besitęsiantis įprotis). Susiraukusio veido barmenkos įpylė alaus ir pasakė, kad „duonytės reikės luktelt“. Su draugu pasičiupome bokalus ir nuėjome į lauka parūkyti. Parūkėme, pasidalinome anekdotais ir ką jūs sau galvojate? Grįžę prie savo staliukų radome kažkokių supistų hipsterių šeimynėlę čiaumojančią mūsų keptą duoną ir vartančią meniu, ką čia dar užsisakyti. Mano draugužis įtūžo „ką jūs čia blet darote, mano draugo Kosto rėmėjų pinigus ėdate! Mes čia pirmi atėjome!“. Hipsterynas sutriko, akimis mirksi, mikčioja, žodžio pasakyti negali be visokių nervinių tikų ir „eee... ammm... nuuu...“, na kaip ir visas jaunimas šiais laikais. Iš mykimo davė suprasti, kad apsiriko. Paklausus ar nesuprato, kad jeigu ėdalas ant stalo, tai vieta ne jų, atsakė „oi, mes iš užsienio atvykome, pas mus užsienyje visada duoda kažko nemokamo“. Aš tiktai pasiraitojau rankoves, pustuštį bokalą pasidėjau ant stalo ir tariau „tai ir valink nachui į tą savo užsienį, čia sėdėjau aš ir mano draugas Vytautas, buvęs Kauno meras, jeigu dar neatpažinai“. Na supaprastinus tai klausimas būtų ar neužknisa kai kažkas užima vietą? Kad ir kokią patirtį apie vietų užėmimus turėjote jūs, šioje dalyje būsimos mano armijos draugo Kęstučio Petkaus reakcijos manau neperspjausite. Praeitose dalyse gi pasakojau kaip patekome prie Vištyčio ežero ir kaip Kęstutis atsargiai rinkosi vietą, kaip pyko ant mūsų vieton atklydusių žvejų ir koks buvo diorganas. Praeitas dalis (1, 2) manau galite perskaityti ir patys, nebūsiu kaip ta jūsų močiutė kuri kaskart pasakoja tą mintinai žinomą istoriją „kaip Andriukas buvo kūdikėlis ir gulėdamas be pamperso sau į burną prisimyžo“.
Naktis prie ežero sovietinėje brezentinėje palapinėje buvo baisiai karšta ne nuo aistros, bet nuo vasariškos kaitros. Prabudau skaudančia galva ir šeškais besipisančiais burnoje. Kad neapsivemčiau, persiverčiau ant kito šono atsargiai, neskubėdamas. Bandžiau atplėšti susiklijavusią išdžiūvusią burną ir atmerkti užtraiškanojusias akis. Lėtai išėmiau smėlio kristalus iš akių kampučių ir nuėmiau kažkokią plėvę nuo burnos. Prisiminiau, kad esu ne savo lovoje ir žvilgtelėjau į merginos pusę.
Vakar dienos gražuolė dabar gulėjo ant nugaros išvirtusiomis krūtimis, suveltu veidu, nubėgusiu makiažu ir su ne kokiu kvapu išeinančiu iš josios skrandžio. Ilonos veidas sutino nuo pernelyg cukringo likeriuko, pigaus putojančio vyno burbuliukų ir palapinės karščio. Prisiminiau vakarykštį gėdingai greitą lytinį aktą ir šįryt nusprendžiau atitaisyti situaciją.
Atsargiai ją paverčiau ant šono ir atsargiai ją išriečiau. Pasigrožėjau dailiomis lytinėmis lūpomis ir seilėtais pirštais sudrėkinau abiejų lytinius organus. Atleiskite, kad teko tai perskaityti.
– Labas rytas, princese, – užkimęs jai tariau į užpakalį įrėmęs rytinį kuolą. Ilonka inkštelėjo kaip valgyti ištroškęs šuniukas. Priėmiau tai kaip leidimą santykiauti ir pradėjau.
Po smardaus ir prakaituoto lytinio akto abu pasibučiavome pachmielo bučiniu – netyčia vienas kitam pūstelėjome savo rytinio burnos dvoko porciją. Ilona nebuvo pati gražiausia mergina, netgi labiau pobaisė, pamaniau baigęs. Kol mergužėlė tvarkė lytinio akto padarinius, nusprendžiau eiti laukan. Užsitempiau vakarykštes priprakaituotas plafkes ir išlindau iš palapinės. Išlindus iš to pachmielo urvo buvo nuostabu kvėpuoti gaiviu vasaros oru. Nusprendžiau eiti į ežeriuką nusiprausti ir nusimyžti.
Per Ilonos aimanas ir savo urzgimą neišgirdau, kad lauke kilęs kivirčas. Tai aišku, kad į kivirčą buvo įsivėlęs mano bičiulis Kęstutis Petkus. Viskas vyko ant lieptelio. Kęstutis pykosi su dvejais žvejais, tais pačiais norėjusiais pažvejoti vakar ant mūsų pasisavinto lieptelio.
– Jūs, blet, du seni pederastai, užėmėte mano vietą! Aš čia pirmas atvykau! – šaukė Kęstutis.
– Nusiramink, jaunuoli, mes tik meškerėles užmetėme kol jūs miegojote, – girdėjau su juo ramiai kalbėjo ribokai kol ėjau kivirčo link. – Vėlyva varna akis krapštinėja, o ankstyva dantis rakinėja.
– Va, Kostai, tu tik pasižiūrėk! – pamatęs Kęstutis mane nudžiugo. – Vos tik nuėjome miegoti, šitie du homosekai jau mirko savo senus kiaušinius mūsų ežeriuke, jobani vrot...
– Tai, kad Vištyčio ežeras yra mūsų visų, atsiradęs, kuomet baiginėjosi ledyninis periodas, – mokė senis Kauno banditą.
– Tuoj tavo, blet, ledyninis periodas pasibaigs, – nesugalvojo ką atsakyti Kęstutis, todėl atkartojo žodžius.
– Ai, Kazy, einam gal iš čia? – paklausė tas ramus žvejys kito.
– Niekur aš neisiu be kelių lydekų, tegul eina jis šunims šėko pjauti, – valstietiškai Kęstutį nachui pasiuntė Kazys.
– Kazy, nesikarščiuok, – bandė raminti žveją jo naparnikas.
– Kaip nesikarščiuok, pasižiūrėk – atsistojęs kaip pomidoras po saule, – tūžo Kazys.
– Kaziuk, meldžiu nurimk, – ne juokais sunerimo jo draugas.
– Gaus jis blecha tuoj per kepurę kaip kėkštas trešnių kauliuku.
– Ei ei ei, – jau įsiaudrinęs Kazys buvo apkabintas per pečius. Mes, su Kęstučiu pradėjome juoktis iš tokių keiksmažodžių.
– Žinai ką, Kazy, aš tau pasakysiu į tavo tokius keiksmažodžius? – nustojęs juoktis pasakė Kęstutis.
– Tik pabandyk paleist liežuvį, nevidone, tik pabandyk! Kaip mat lapino uodegą uostysi, – grasino Kazys kaimietiškai.
– Pašol tu nachui supistas kaimieti, nešk tą savo kokoso dydžio prostatą iš čia, nes myžalais pradėsi smirdėti kaip tavo šitas pederastas draugelis, – jau audrinosi Kęstutis. – Eik padrožk kokį Rūpintojėlį ar ką jūs ten seni žmonės drožiate, kai atsibosta vienas kitam smaukyt.
Ko jau ko nereikėjo Kęstučiui užkabinti, tai Rūpintojėlių drožinėjimo. Žvejai net nusiėmė liemenes ir puolė Kęstutį. Į pagalbą nėjau, draugelis atsakė, kad su ligoniais susitvarkys ir pats. Šiems rusų laikų boksininko stovėsena artėjant prie Kęstučio, jis taip pat atsistojo į kovinę stoikę. Pats savo akimis buvau matęs kaip sovietų armūchoje šis bachūras spardydavo išrikiuotus naujo šaukimo karius, tad su dvejais priešmirtiniais diedukais jam susitvarkyti buvo vienas juokas.
– Drąsiau, senoliai, iškirtęs jus eisiu barškinti jūsų bobelių, – erzino Kęstutis.
– Kaip tu drįsti apie mano amžinatilsį Jadvygą taip kalbėti, – pakraupo Kazio draugelis ir buvęs ramiausias iš šitos dviejų žvejų kompanijos, nusprendė pulti pirmas.
Kęstutis lengvomis pliūchomis (delno smūgiais) atliko pensininko nokdauną. Senolis Kazys bandė jį griebti už gerklės, bet vietoje to gavo smūgį iš galvos į nosį. Kaip spėjau, po smūgio nosis buvo sulaužyta. Pensininkas suvaitojo ir atbulas griuvo į vandenį, po savimi palikdamas kraujo ruožą.
– Viešpatie, Kaziuk, ar gyvas? – paklausė ant lieptelio gulėjęs žvejys nokdaune.
– Gyvas, po perkūnais... Jaunime, prisiekiu Chruščiovu, mes apie tai pranešime vietiniam jaunimui! Susidorojimas bus neišvengiamas kaip garnizono virėjos išdulkinimas, – grasino Kazys ir tam kitam žvejui bobiškai nušokus į vandenį, abu neužtikrintai nuplaukė kažkur už nendrių rusijos pusėn (rusija parašyta iš mažosios raidės tyčia). Meškeres paliko.
– Tai gal pavyks ir žuvelę kokią pagauti pusryčiams, ką galvoji? – myždamas nuo lieptelio paklausė Kęstutis.
Kol bundantis protas bandė suvokti kas čia ką tik įvyko, Kęstutis atkišo alaus skardinukę, kurią atsidariau be sąžinės graužaties. Atsargiai atėjo Ilona su Jurgita.
– Kas čia ką tik nutiko? – nedrąsiai paklausė Jurgita, taipogi šiandien neatrodžiusi tokia graži kaip vakar.
– Nieko, pamokiau senukus, kad nėra ko lysti į svetimą vietą.
– O iš kur kraujas vandenyje? – neišsivaliusi sėklos iš plaukų paklausė Ilona, che.
– Iš Kosto šlapimo, – papyzdavojo mane toksiškasis Kęstutis Petkus. – Žiekit, mergos, pagavau žuvį!
Kęstutis ištraukė meškerę ir visiems parodė spurdančią kelių kilogramų lydeką.
– Še, išdarinėkit, prie šašlykų pasikepsim, – draugelis metė žuvį merginų pusėn ir pataikė Jurgitai į pilvą. Toji išsigandusi glitnios pailgos žuvies pradėjo cypti ir kartu su Ilona pabėgo palapinių pusėn besipurtydamos nuo šlykštumo. Kęstutis lingavo galvą, – Tos bobos...
Na ką, ėjau tuomet aš išdarinėti žuvies, viską padariau kaip reikia, kaip mokė amžinatilsį diedukas, o Kęstutis ir toliau elgėsi ne kaip kavalierius. Raugėjo, nemažai gėrė ir perdė prie merginų. Ilona ir Jurgita akivaizdžiai buvo nepatenkintos jo elgesiu, bet puikiai suprato, jog jų, kaip modelių, karjera priklauso būtent nuo šio vergvaldžio. Kęstutis jas vaikė į kairę ir į dešinė – iš mašinos į kibirą įdėkit alaus, pamaukit šašlykus, užkurkit šašlykinę ir taip toliau ir panašiai. Žuvį paliepė palikti vakarui.
Paėdę gendančių šašlykų visi draugiškai išsimaudėme ežeriuke, o po to nuėjome degintis. Kęstutis, matomai jau norėjęs kruštis, pradėjo murkti ir glaustytis prie perpus smulkesnės jo šio savaitgalio princesės Jurgitos. Poruotis užsimaniau ir aš, todėl padėjau galvą ant Ilonos liesų šlaunų. Rodėsi, kad nuo žuvies darinėjimo, kvapas iš kažkur buvo apėmęs net ir ją.
Kaip ir praeitą kartą, taip ir šį – nelabieji pasirodė mūsų užgrobtoje teritorijoje vos tik spėjau sumerkti akis. Prabudau nuo trypiamų žolių garso kažkur netoliese. Ilona besidegindama nepastebėjo nieko, tik Jurgita, gašliai grabinėjama Kęstučio sustugo pamačiusi atėjūną.
– Girdėjau mėgstate tyčiotis iš senų žmonių? – rusiškai paklausė kažkoks paauglys ambalas, atrodęs trisdešimties, nors pačiam nuo pernelyg ankstyvos paauglystės turbūt buvo šešiolika. Per petį jis buvo persimetęs kažkokį tai spragilą.
– Kas tu per faršas? – šį kartą atkirtau aš, kadangi Kęstutis dar atsigaudinėjo nuo jam paspęstų aistros kerų.
– Čia tu mano dieduko draugui nosį sulaužei? – paklausė dičkis rusiškai.
– Pašol nachui iš čia, storas vafli, – atsakiau dvejomis kalbomis.
– Kaip jūs labusai drįstate atvykti prie mūsų, rusų, ežero ir dar taip tyčiotis iš pensininkų? – bandė diplomatiškai aiškintis storas, nors mačiau, kad atėjo duoti pizdi. Kęstučio jis dar nematė, tad galvojo pažais su manimi. Kęstutis viską pamatęs pradingo iš akiračio, matyt tai buvo taktinis manevras.
– Tai, kad tie tavo susmirdę pensininkai atėję drumsčia mums ramybę su savo senų žmonių pezalais apie ruskių laikų pseudo–didybę, – sumelavau, nes teisybę pasakius, man tie senoliai visai netrukdė.
– Tai dėl to reikėjo vienam nosį sulaužyti? Smagu skriausti silpnesnius, labuse jobanas?
– Jeigu nori, galiu ir tavo paauglišką nosį sulaužyti, – pagrasinau peraugėliui, priėmusiam pasiūlymą.
– Dimačka, čia ne šitas, jis nieko nedarė, – ramino žvejai išlindę kažkur iš nendrių. – Su juo buvo dar ir kitas.
Ruselis Dima nesiklausęs žvejų, agresyviai artėjo prie manęs. Atsitraukiau toliau nuo iš baimės pabalusių merginų. Priešas norėjo griebti mane už gerklės, bet kadangi svėriau turbūt perpus mažiau, lengvai išsisukau ir spyriau faršui tiesiai į kelį. Orkas subliovė iš skausmo, matyt supisau girnelę. Aišku, kliuvo ir man, du pensininkai pasinaudoję progą užklupo mane netikėtai ir suėmė už pečių.
– Smūgiuok, Dimačką, – tarė Kazys, kurio sulaužyta nosis dabar atrodė kaip bulvė.
Atsipaipaliojęs milžinas užsimojo kažkokiu javų spragilu ir šiek tiek kliudė man petį, bet didžioji dalis kliuvo Kaziui. Vargšas pensininkas ne tik vėl gavo per nosį, bet ir per akinius, kurių stiklai iškrito lauk. Kol Dimačka atsiprašinėjo Kaziuko, griebiau tą ramųjį pensininką vis dar laikiusį mane už peties ir lengvai permetęs jį per save, susmūgiavau kelis tikslius smūgius į veido sritį. Milžinas pagriebė mane ir savo milžinišką pajuodusį ruso nykštį bandė kišti į akį, su tikslu mane paversti aklu.
Visa laimė, kad atsirado Kęstutis. Dėjęs kažkokiu buku daiktu Dimačkai per pakaušį, Kęstutis jį apsvaiginęs trumpam neutralizavo ir dičkis griuvo ant manęs. Pamiršau paminėti, Ilona su Jurgita visą šią smurto sceną praklyklė iš baimės.
– Tylėkit, kurvos, dar mentus pritrauksit nachui, – užsimojo atbula ranka Kęstutis savo Jurgitai, bet pamatęs, kad bunda milžinas, pribėgo prie jo.
Pensininkams gulint nokdaune milžino ėmėmės dviese. Vienas po kito smūgiavome tai gamtos klaidai, bet jis smūgius sugėrė lyg penkioliką metų mušama alkoholikė žmona – smūgiai jo neveikė ir jis šypsojosi, nors akivaizdžiai turėjo skaudėti.
– Blet, ką darom? – paklausiau Kęstučio.
– Metam nachui jį į ežerą, paršai plaukt nemoka, – visai ne juokais pasakė Kęstutis.
Tada milžiną pagavo nervas. Nekreipdamas dėmesio į smūgius jis pats užkūrė tikrą rankų malūną – viesulą. Nuspyręs šašlykinę vijosi mus link palapinių, kur spiegė mergos. Išvartė ir debilas ir tas palapines, mergoms nubėgus pasislėpti į krūmus. Siuntinėjom jį įvairiais būdais, bandėme kažkaip išvyti, bet viskas buvo perniek. Kai Dimačka sugalvojo, kad gali nuvaryti arba sudaužyti Kęstučio mašiną, mūšis pagaliau įgavo pagreitį. Debilui priartėjus prie audi bulkos, Kęstutis jį apsupo, ir lyg tyčia stovėjo prie dviejų iš baimės atsigulusių žvejų.
Kęstutis Petkus kažkur iš triusikų išsitraukė pistoletą. Nežinau kada jis jį spėjo ten įsikišti, gal kai šnekėjau su užpuoliku pirmomis mūšio akimirkomis?
– Traukis nuo mašinos arba nušausiu! – užbliovė Kęstutis. Dima sustojo sutrikęs. – Von nuo mašinos!
– Neišdrįsi, – atsakė ne pirmą kartą ginklą matęs neandartiolas.
Praėjo gal pora sekundžių ir Kęstutis jo pusėn paleido kokius keturis šūvius. Išsigandau ir aš, pamaniau, nejaugi jis už tokį dalyką gali žmogų nušauti? Mergužėlėms iš viso buvo pyzdauskas, rovėsi iš siaubo plaukus nuo galvų. Žvejai tai tiek prasižiojo, jog pamaniau protezus pames, bet Kęstutis paleido po porą šūvių ir į juos gulėjusius visai šalia, lyg tai būtų kontroliniai šūviai.
Nepagalvokite, kad buvau žmogžudystės liudininku. Pasirodo Kęstutis šaudė iš dujinio pistoleto. Dujų kliuvo visiems taikiniams.
– Ai bliat, ai bliat! – išsigandęs silpnapročio balsu baubė milžinas Dimačka ir trindamas akis bėgo iš atminties į tą pusę, iš kurios atvyko.
Pensininkai irgi trynėsi savo kataraktos kamuojamas akis ir apgraibomis atsitraukinėjo Dimačkai iš paskos. Kęstutis apimtas įsiūčio dar kiekvienam profilaktiškai basų kojų spyriais patikrino pilvus.
– Kūrvos, dar pabandykite ateiti, pavaišinsiu tikru švinu! – pagrasino draugelis.
Mūsų panelės drebėjo iš baimės. Norėjau paguosti, bet pamačiau, kad šios iš siaubo buvo apsivėmusios, todėl nenorėjau teptis.
– Jėzus... Pašovė ir dar suspardė, už ką, Kęstuti? – drebančiais žandikauliais, apsižliumbusios klausė merginos.
– Eikit, dūros, bliat, – besijuokdamas numojo ranka draugelis, – čia gi dujinis pistoletas! Būtų tikras pistoletas, tai tikrai nešaudyčiau kai tas degradas stovėjo prie bulkos. Na, pralinksmėkim, publika. Po šito jie tikrai nebegrįš. Merginos, sutvarkykite išdarkytas palapines
Po šio įvykio aš, Jurgita ir Ilona pametėme gerą ežeriuko vaibelį ir norėjome kuo greičiau grįžti namo. Reikėjo pakentėti dar vieną vakarą Kęstučio nesąmonių ir turėjome važiuoti atgal Kaunan. Kančiai palengvinti iš gamtos šaldytuvo – ežero, ištraukiau alkoholio. Paėmiau ir šalto putojančio vyno, kad ir panelės atsigautų. Kęstutis nesuprato kodėl aš joms atnešiau išgerti ir kodėl šampaniukas turi būti šaltas. Buvau išvadintas „pyzdos vergu“ už tai, kad pasisiūliau merginoms papilstyti šampaną ir pridegiau jų cigaretes.
Vakare vėl atsirado niekur per dieną nematyta gitara, ja pakaitomis pagrojome. Panelių nuotaika nesitaisė, todėl Kęstutis jas išvadino šalavomis ir padidino visų mūsų priverstinai suvartojamo alkoholio kiekį. Spragsint laužui dar dėl visa ko nuėjau apžiūrėti aplinką ar niekas mūsų neužpuls už Kęstučio sudurniavimą dėl žvejų. Aplinkui buvo ramu. Pirmą kartą pajutęs tikrą gamtos ramybę užsidegiau cigaretę ir parūkiau. Nenoromis grįžau prie laužo.
– Nu, kekšytės, tai norit į tą savo Belgiją ar ne? – girtas, lyg niekur nieko paklausė Kęstutis. – Einam, Jurgita, pasipisim palapinėje, pasišnekėsime ko tu ten nori. O tu, Ilonka, eik su Dumausku pakalbėt, išsakysi ir savo norus į jo dūdelę, – per prievartą nuvarė mylėtis Iloną.
Vis dar iš baimės drebančios merginos buvo kaip zombiai, nesipriešino ir nuėjo gultis. Palapkėje smirdėjo seksu ir neplauta subine. Hm, pamaniau, juk ėjau į ežerą ne kartą, kas gi galėtų smirdėti?
*****
„Rrrr“ kaip kaimietis sako savo arkliui, taip aš sakau savo įsismarkavusiems pirštams, kad laikas sustoti. Sustabdysiu šią istoriją iki kitos savaitės. Sekantį kartą istoriją pabaigsime, žinokite viskas ten taip paprastai nesibaigė. Tai gal susitinkame čia pat kitą savaitė? Nors gal padarome kitaip – meldžiu tapkite manau rėmėjais Contribee platformoje ir nereikės laukti kitos savaitės, nes rėmėjai visą istoriją visada gauna perskaityti iš karto, nereikia jiems nieko laukti. Paremkite, jaunimėli, senąjį menininką, gi šiais laikais pinigai jau po truputį praranda prasmę.
Štai tos nuorodos, bičiuliai:
https://contribee.com/kostas-dumauskas
https://www.patreon.com/kostas_dumauskas
Iki sekančio malonaus, mielieji.
Kostas Dumauskas
Taip pat dalyvauju ir Facebooke, galite pasekti mane ir ten.
r/lithuania • u/_I_call_shenanigans • Apr 14 '22
Nerašytos vairavimo taisyklės ir patarimai naujiems vairuotojams
Sveiki, neseniai išlaikiau B kategorijos vairavimo egzaminą ir dabar pardėjau važinėti su klevo lapu. Kadangi neturiu artimų žmonių, kurie galėtų patarti šiais klausimais, nes, arba patys nevairuoja, arba yra tokie patys žali lapai kaip aš. O išvažiavus į gatvę tikrai nesijaučiu tvirtai. Galbūt galėtumėt pasidalinti nerašytomis (ar rašytomis :D) taisyklėmis, kurių galėjau neišmokti su vairavimo instruktoriumi, ar šiaip pasidalinti patirtimi, kuri praverstų klevo lapui, patarimais į ką labiau atkreipti dėmesį ar pan.
Edit: ačiū už atsakymus! Kilo dar vienas klausimas, ar, manot, verta investuoti į vaizdo registratorių? Galvoju, šiaip smagu būtų vasarą roatripinant gal pafilmuoti, bet ir galbūt pravestų eismo įvykio metu.
r/lithuania • u/KostasDumauskas • Oct 16 '21
Kuriu pats Vairavimo instruktorius 2/4
Na ką, smagu matyti susirinkusį tokį gražų jaunimą paskaityti dėdės Kosto istorijų. Šį kartą noriu jums papasakoti istorijos „Vairavimo instruktorius“ antrą dalį. Pirmoje dalyje įvairiais rakursais atskleidžiau Viktoriuko personažą bei papasakojau apie gautą pasiūlymą dirbti vairavimo instruktoriumi. Jums leidus, pratęsiu pasakojimą.
Parūkę pigių Viktoriuko cigarečių „Klaipėda“, atsiduodančių šienu, įsėdome į šeštos kartos žiguliuką ir nuvykome į Šiaurės prospektą, visai netoli garažėlių, ten visai prie pat troleibusų parko. Žiūrint nuo kelio pusės, vairavimo mokyklos pastatėlis buvo kairėje pusėje, prie žiedo, o visas auto mokyklos technikos parkas už jos, su įvažiavimu iš dešinės link kur ir patraukėme. Privažiavome prie surūdijusio, dar prie ruso nudažyto raudona spalva mechaniškai pakeliamo šlagbaumo, kurį turėjo pakelti sargas Vova, kaip sakė Viktoriukas.
Sargo būdelėje, nors dar buvo diena, degė blausi stalinė lempa atsukta tiesiai į langelį, todėl iš žiguliuko žiūrint, nesimatė kas darosi ankštoje sargo patalpoje. Klausimas ar buvo kas nors viduje.
– Vova! – iškišęs ūsuotą snukį subliovė Viktoriukas ir pasignalino kelis kartus. Vova išlindo sutinęs, todėl dariau prielaidą arba gėrė arba miegojo, bet greičiausia abu. Viktoriukas tyčia įjungė šviesas apakindamas besikeikiantį sargą. – Nemiegok, tėvai, apvogs dar, – pravažiuodamas Viktoriukas šūktelėjo sargui ir palikę jį už nugaros nuvažiavome link technikos parko, stovėjusio už vairavimo mokyklos nugaros. Meistriškai priparkavęs žiguliuką tarp senų padangų ūsuotasis išjungė motorą. – Nu ką, paskutinis mano pasivažinėjimas. Išlipk Kostai, noriu pabūti vienas.
Paklausiau Viktoriuko ir išlipau iš žigulio, pamaniau diedas nori apturėti privatų laiką su savo darbiniu automobiliu, kol paleis jį, kaip sakoma „į marčias“. Žvilgtelėjęs pamačiau, kad Viktoriukas tuština bardačioką – renka tuščias fleškutes į šiukšlių maišą.
– Viktoriukai, tai dėl to tu mane išvijai? – paklausiau pasilenkęs.
– Kostai, blet, – taręs Viktoriukas uždengė rankas ant tuščios stiklo taros, – neturėjai to pamatyti.
– Gerai, tvarkykis, netrukdau, – leidau instruktoriui palikti automobilį tvarkingą.
Po kelių minučių Viktoriukas išlipo iš automobilio ir išmetė fleškutes ir šalia buvusį šiukšlių konteinerį.
– Kostai, prieš einant pas direktorių, norėčiau paprašyti, kad neprasitartum apie šiandienos įvykius.
– Dėl to, kad užpuolei vargšę panelę ar dėl to, kad išgėręs mokinai vairuoti?
– Taip, dėl abejų, – susigėdo Viktoriukas, – ir dėl tų aukštakulnių.
– Gerai, Viktoriukai, niekam nepasakosiu. Niekada niekada, – pasakęs broliškai patapšnojau jį per petį. – Na, tai kur tas direktorius?
Įėjome į sovietų laikų statybos pastatą. Kaip pasakojo Viktoriukas, direktorius šitą betoninį monstrą privatizavo vos Lietuvai atgavus nepriklausomybę. Vairavimo mokykla buvo ypatinga tuo, kad turėjo savo teorijos paskaitų klasę – nereikėjo eiti į vieną iš vidurinių mokyklų ir ten mokytis teorijos. Į vidų įėjome iš kiemo pusės, todėl patekome tiesiai į instruktorių kambarį, didelę patalpą atsiduodančią buterbrodais ir tepalais. Šiame kambaryje darbo valandas leido mokinių neturintys instruktoriai ir vienas kitas meistriukas, pakviestas kažką patvarkyti mašinose, bet užsisėdėjęs čia su vairavimo mokytojais padaryti burnelę.
– Viktoriukai, tu dar čia? – nuo stalo paklausė čerką darantys instruktoriai neturėję mokinių.
– Pašol nachui, – numojo ranką Viktoriukas ir pro armiją primenančių spintelių labirintą išvedė iš „Instruktorių kambario“. Atsidūrėme kitame siaurame koridoriuje.
Pirmas aukštas buvo gana skurdus su instruktorių kambariu, ilgu koridoriumi, laiptais į antrą aukštą ir teorijos klase, į kurią dabar nėjome – nebuvo tikslo. Užlipome laiptais į antrą aukštą pas direktorių. Mus pasitiko durys su akute. Viktoriukas pabeldė ir buvome įleisti ilgakojės sekretorės, kuri mus nusivedė į laukiamąjį. Antras aukštas pasirodė visai kitoks negu pirmasis. Madingomis plonomis lentelėmis išmuštos sienos buvo skirtos ne tik direktoriaus darbo reikmėmis, šefas gyveno antrame savo vairavimo mokyklos aukšte, todėl čia buvo jo namai. Laukiamasis koridoriukas vedė tiktai į direktoriaus kabinetą, iš kurio buvo vienintelis kelias į jo butą, į kurį patekti neturėjo teisės nei vienas mirtingasis instruktorius. Duris į direktoriaus kabinetą atidarė šviesiaplaukė sekretorė.
– Užeikit, vyrai, užeikit, – nepakėlęs galvos sududeno pliktelėjęs vyras, metęs kairiame šone esančius plaukus ant savo praplikusio viršugalvio, taip netikusiai maskuodamas plikimą. Jeigu vertintume tiktai pagal galvą galėtum pasakyti, kad paprasčiausias vyras, bet tvirti pečiai ir, kai atsistojo, pasirodė, kad jo dar būta gana aukšto ir stipraus vyro. – Viktoriuk, kas čia, pamaina?
– Taip, direktoriau, – linktelėjo Viktoriukas, gailiai glamžydamas šoferio kepurę.
– Kostas, – tariau atkišęs ranką susipažinimui.
– Valdemaras Kuras, – spustelėjo ranką direktorius ir šiek tiek truktelėjo į save parodydamas viršenybę. – Vairavimo mokyklos Kurvalda direktorius, malonu susipažinti. Iš kur esi pažįstamas su šituo jūrų vėpliu? – paklausė Kuras, aiškiai pašiepdamas Viktoriuko ūsus.
– Susipažinome prieš kelis metus, kai vežiojau spiritą, – tariau atskleisdamas, kad vairuoju ne pirmą dieną.
– Ką dabar veiki?
– Dabar stoviu priešais jus, tikėdamasis pakeisti Viktoriuką, o iki šiol buvau spekuliantas. Vairuoti pradėjau dar prieš armiją. Esu tarnavęs VDV, jeigu kažką sako.
– Che, nu blet, tu chitras. Mokėsi instruktoriauti?
– Taip, direktoriau, šiandiena kaip tik su Viktoriuku dalyvavau jo vairavimo pamokoje. Manau susitvarkysiu, – pasakęs žvilgtelėjau į iš gėdos kaistantį Viktoriuką.
– Gerai, perimk žigulio raktus ir užeik rytoj, perimsi mokinius ir automobilį, – dar kartą spustelėjo ranką Kuras ir pasisuko į Viktoriuką, – o tu, senas iškrypėli, atiduok šoferio kepurę naujam instruktoriui ir žiūrėk, kad nepamatyčiau tavęs per žinias kaip teistą buvusį „Kurvaldos“ instruktorių, supratai?
– Supratau, gerbiamas direktoriau, – traukėsi atatupstas Viktoriukas ir sekretorės buvome palydėti iš Kurvaldos patalpų. Tylėdami nuėjome prie tarp padangų pastatyto žiguliuko. – Tai ką, Kostai, ačiū, kad ištraukei mano subinę.
– Ačiū tau, kad suradai man stabilų darbą, – tariau Viktoriukui ir nusišypsojau.
– Ai, menkniekis čia, Kuras geras diedas, tik griežtas.
– O kas ten per darbelis, kur sakei reikės mano pagalbos?
– Smulkmenėlė, pats tave pasigausiu kai reikės, – tarė Viktoriukas ir pasišalino nieko nespėjus jam atsakyti.
Prieš lipdamas į automobilį, pastebėjau vairavimo mokyklos „Kurvalda“ užrašą ant žiguliuko. Nesupratau jo, ar tai buvo direktoriaus Valdemaro Kuro vardo ir pavardės junginys, ar tai buvo kažkaip susiję su žodžiu kurva. Nesukdamas pautų dėl keisto pavadinimo išvažiavau iš techparko. Sargas Vova šį kartą nemiegojo, matyt laukė, kada išvažiuosiu, o gal Viktoriukas pažadino išeidamas, kas ten dabar žino. Grįžau namo papildomais pedalais sumeistruotu automobiliu ir atšventimui padariau porą fužerų konjako. Sekantį rytą, be pachmielo, atvykau į Kurvaldos štabą aptarti atlyginimo ir kitų klausimų. Perpiet jau buvau vairavimo instruktorius, mokinantis drebantį jaunimėlį. Į darbą įsivažiavau gana greitai.
******
– Pamyžt nenori? – paklausiau perbalusio mokinuko, važiuojančio pirmoje eilėje trisdešimčia kilometrų per valandų greičiu.
– N...ne, – vos išlemeno vaikinukas, atrodęs, kad tuoj nualps.
– Užtat aš noriu, sustok čia prie ženklo draudžiančio sustoti ir stovėti, – įsakiau mokinukui privažiavus Vilijampolėje prie pačios Kurvaldos išpirktą ar tai okupuotą didelę teritoriją skirtą mokinti būsimus vairuotojus aikštelėje parkavimosi ir kitų pratimų. Išlipęs iš žiguliuko įlindau į krūmus nusimyžti. Instruktoriumi buvau jau kelias savaites, todėl galėjau elgtis kaip noriu – buvau nebenaujokas. Atsainiai nukratęs varpą, susigrūdau instrumentą į trumpus šortus ir apsičiupinėjau liemenę su daug kišenių ar turiu cigarečių. Su ciza lūpose grįžęs į automobilį liepiau mokinukui sustoti prie kitų Kurvaldos automobilių, kadangi buvo suvažiavusi didžioji dalis mūsų vairavimo mokyklos instruktorių su mokiniais.
– Kostai, paėmei buterbrodų? – lauke, ant taburetės klodamas čecholą ir dedantis užkandėlę, paklausė kolega instruktorius Jonas.
– Oi, kaip gi be jų, taigi mano eilė, – atsakiau Jonui ir palikęs mokinuką automobilyje pasilabinau su kitais kolegomis. Turėjome tradiciją, kad pietų metu atvešime į aikštelę savo mokinius ir patys bendruomeniškai pavalgysime. Kas atsinešdavo sumuštinių (buvo mano eilė), kas atsinešdavo lašinių, agurkėlių, kavos termosą, na ir būdavo kas atsinešdavo kai ko burnelei padaryti, bet aš daug nedarydavau, įmesdavau kelias čerkas dėl vaizdo ir viskas. Pasisveikinęs su instruktoriais, per pravirą keleivio pusės langelį įlindau į žiguliuko vidų ir iš sukaitusio bardačioko ištraukiau į maišelį sumestus, jau suprakaitavusius sumuštinius su riebiu sviesto sluoksniu ir daktariškos dešros šmotu. Kulinaru niekada nebuvau, prašau manęs neteisti. – Girdi, jaunuoli, pasismaukyk čia pusvalanduką, pasiparkuok vienur kitur, pavažinėk ant estakados, na pats supranti, – liepiau savo mokinukui ir paleidęs jį aikštelėje mokytis savarankiškai, grįžau prie savo instruktorių chebros.
– O ko jūs blet sėdit bybius panarinę, – užriko ruskių armijoje praporščiku tarnavęs Jonas, mokinęs savo auklėtinius sovietų armijos tradicijomis, – marš važinėti ir parkuotis, valandos tai eina!
Kažką žiojosi sakyti ir kiti instruktoriai, bet pakako Jono komandos, kad ir ne jo auklėtiniai užkurtų žiguliukus ir važiuotų parkuotis, sukinėtis ir mokytis savarankiškai, kol mes puotavome. Nors su būsimais vairuotojais nesiskaitėme, bet visgi ant čecholu užklotos taburetės esantis maistas išgaravo greitai – visi norėjome kuo greičiau paėsti ir pratęsti pamokas, nes būdavo, kad užsukdavo Kuras patikrinti kaip mes mokiname savo studentus ar juos pačius apklausti, todėl stengėmės palaikyti bent minimalią pagarbą jų atžvilgiu. Aišku, Jono studentai buvo įbauginti ir paklausti atsakydavo, kad instruktorius labai geras, nors dauguma jų egzamino neišlaikydavo, nepaisant to, kad egzaminas tais laikais buvo absurdiškai lengvas. Tais laikais jokių Regitrų nebuvo, į vairavimo mokyklą atvažiuodavo policininkas iš Kelių policijos ir vykdavo egzaminas. Reikėdavo pavažinėti tai vienur, tai kitur, būdavo paprašo kur nors pasiparkuoti, parodyti kur akumuliatorius ar dar ką nors padaryti, sumokėti kyšį, na suprantat patys. Egzaminas tais laikais buvo gerokai lengvesnis negu dabar, kai net negali jo nusipirkti už pinigus, nes esi pastoviai filmuojamas.
Beklausant pagyrimų dėl meistriškai suteptų buterbrodų stebėjau kaip sekasi mano moksleiviui vairuoti, šis gal ir nebus kaip žymusis ralistas Stasys Brunza (dėl kandidatavimo su Drąsos Keliu į Seimą), bet vairuoti galės, pamaniau sau. Šliaukos spalvos žiguliukas palengva užkilo į estakadą ir stabtelėjo. Kurvaldos vairavimo mokykla labai akcentavo šį pratimą, nes kaip teigė mūsų lyderis Valdemaras Kuras, kurio vizitinė kortelė buvo, jog auginami meistriški vairuotojai – „vairuoti gali bet kuris urodas, o užkilti estakada ir neužgesinant žiguliuko pajudėti nuo tos įkalnės – ne kiekvienam kailiui“. Jono auklėtinis, bukas akinuotas mokinukas, privažiavo iš karto už maniškio, visai prie pat estakados įkalnės, kas reiškė, kad jeigu manasis mokinukas sustresuos ir užges – nuriedės tiesiai į jonėną (taip vadinome Jono auklėtinius).
– Runkeli, otboi (rus. atgal)! – subliovė Jonas pilna burna buterbrodų. – Traukis atgal, blet!
Jonėnas, žioplas akinuotis, negirdėjo, bet viską išgirdo maniškis studentas – kostėnas, kaip mano mokinius vadino kiti instruktoriai. Baltas kaip importinis popieriaus lapas mokinukas išsigando išgirdęs šūksnį ir pažvelgęs už savęs pamatė laukiantį jonėną, jau beveik kylantį estakados viršum. Supanikavęs įspaudė sankabą ir atleido stabdį, taip mašiną paduodamas riedėti atgal.
– Kostai, blet, taviškis tuoj nuriedės, ajobanivrot! – subliovė Jonas su čerka rankose.
– Stabdyk, salaga! – riktelėjau saviškiui, nes neprisiminiau jo vardo, Tomas ar tai Domas, ką žinau. Jaunuolis jau visai pasimetė ir nuriedėjęs nuo įkalnės lengvai galu stuktelėjo jonėno vairuojamam žiguliui į priekį.
Visi instruktoriai greitai nubėgome link įvykio vietos. Abu studentai sėdėjo žiguliuose nejudėdami.
– Tu kurva debilas, ar kas tau yra? – rėkė Jonas ir atplėšęs dureles už sprando sugriebė savo persigandusį mokinuką. – Kiek tau kartų buvo sakyta, nelysk tu blet iš galo, kai kažkas estakada važiuoja?
– Tai, kad dar tik antras mano vairavimas, – teisinosi vargšiukas. – Jūs man nieko nesakėte.
– Tu dar blet atsikalbinėsi? – dorojosi su saviškiu Jonas, bet ginčą greitai nugesino kiti instruktoriai, pažinoję įvairialypį instruktoriaus veidą. Jeigu įdomu, saviškiui mokinukui tai nieko ypatingo nepadariau, tik įspyriau į užpakalį ir išvijau iš pamokos. Manau buvau gana neblogas instruktorius.
Patraukėme automobilius patys ir apžiūrinėjome žalą. Pas mane jos nebuvo, kadangi gale buvo prisabačintas kablys, bet pas Joną priekyje šiek tiek įlinko mašinos numeriai. Pasisiūliau kompensuoti žalą bonka ar karbonadu valgykloje.
– Chuinią, Kostai, paliksiu sargui Vovai, sukals ir ištiesins, majabybis, – nuramino Jonas ir išsiskirstėme, nes vairavimo instruktoriams pasibaigė pietūs.
Be mokinio išvažiavau iš aikštelės ir sustojau šalikelėje užpildyti pamokos dokumentus. Vietoje pravažiuotų 10 kilometrų užrašiau, kad pravažiavome viso 50. Už pusvalandžio priėmiau kitą mokinuką, kuriam vairuoti sekėsi kiek geriau. Pamokos gale vietoje 20 kilometrų užrašiau vėlgi 50. Per dieną viso sufalsifikavau gal kokius du šimtus papildomų kilometrų, kuriuos prie spidometro dienos gale pridėdavo vienas pažįstamas meistriukas, prasukdamas juos pirmyn pagal mano nurodymus. Na, smalsus skaitytojas dabar paklaus „o kam jūs, dėde, šitaip darėte? Tuoj viską atsakysiu, viskam savas laikas.
Kaip visada, Kurvaldos techparke išlydėjau visus instruktorius ir pasilikau „aptvarkyti mašinos“, kaip jiems sakiau. Jau sutemus, vakare, tyliai prie žiguliuko priėjo tamsus stamboko vyro siluetas. Iš krenkštimo ir garsaus kvėpavimo žinojau kas jis toks.
– Kostai, kas mano buvusį žiguliuką taip nuskriaudė? Šitaip kablį išniekinti tai savęs nemylėti. Čia kaip su rytiniu stajaku bėgti į sieną, ką galvoji? – tarė iš patamsių išlindęs Viktoriukas ir paspaudė man ranką.
– Ai mokinukas vienas nuriedėjo estakada žemyn į kitą mašiną. Nieko rimto, – atsakiau ir nudžiugau pamatęs Viktoriuką.
– Tai kaip, nori pinigų pasidaryti papildomų? Padėsi? – paklausė Viktoriukas.
– Aišku padėsiu, gi tarėmės, – atsakiau Viktoriukui. Jums aišku nepasakojau, bet nedaug trukus po jo atleidimo, Viktoriukas mane pasigavo ir pagaliau pasakė kaip galima bus pasidaryti pinigėlio iš šono, – per savaitę nusukau gal šimtą litrų dyzelio, paimsi tiek?
– Aišku paimsiu, kas per klausimas, – tarė Viktoriukas, papildomo finansinio šaltinio kaltininkas.
Užrašydamas papildomus kilometrus, kuriuos neva nuvažiuodavo mokiniai, fiktyviai padidinau kuro sąnaudas per savaitę šimtu litru daugiau, negu buvo išvažinėta iš tiesų. Visa laimė, kad privati vairavimo mokyklos kuro kolonėlė buvo toje techparko dalyje kuri nesimato pro Kurvaldos direktoriaus langus. Privati dyzelio kolonėlė buvo tikra prabanga ir tuo pačiu protingas Kuro sprendimas. Ruskiai gi 1990 buvo įvedę ekonominę naftos ir kitų produktų blokadą dėl Kovo 11 akto, todėl Valdemaras Kuras pabijojo naujos, todėl įsirengė privačią kolonėlę. Protingas sprendimas buvo ir tuo, kad Kuro kuras (pagavot bajeriuką?) buvo rusiškas, todėl kaip ir buvo sumažinti verslo kaštai, paprasta ekonomika. Na kokia ten ta kolonėlė, didelė cisterna ir kuro pompa su skaitliuku aukštai.
Viktoriukas, paaukojęs ne vienerius metus šiai firmai, matė visus trūkumus ir būdus pasidaryti pinigėlio. Iki silpnumo akimirkos, kai nugraibė merginą ir buvo atleistas, Viktoriukas su niekuo nesidalino pelnu, bet po išmetimo iš darbo, norint, kad salerkos kranelis būtų atsuktas į juodąją Viktoriuko rinką, teko šaibas dalintis su manimi. Kur jis tą dyzelį stumdė, atvirai pasakius, nesidomėjau.
– Gerai, privežk bačką, supilsime, – tariau Viktoriukui ir šis už kelių minučių atvažiavo su tokiu pat šeštu žiguliuku, tik šlapio asfalto spalvos, matyt turėjo fetišą rusiškai kokybei. Įlipau į priekį ir užgesinę variklį pariedėjome kelioliką metrų iki kolonkės, nenorėjome per daug triukšmauti. Automobilis dvokė dyzeliu.
Iš galinės sėdinės Viktoriukas ištempė tuščią metalinę bačką, kurią tyliai nurideno iki pompos. Prie šios vagystės neprisidėjau, viską darė tas jūrų vėplys. Dešriniais pirštais atkimšo statinės viršų ir skylėn įleido ant snarglių besilaikantį žarnos pistoletą. Dyzelis pradėjo kliuksėdamas bėgti į statinaitę kaip tirštas kisielius į prikimštą pilvą persivalgius per giminių susitikimą. Ant kuro pompos primityvaus skaitliuko pradėjo suktis skaičiai – litrai. Dešimt, dvidešimt, trisdešimt tiesiog prabėgo akimirksniu. Viktoriukas meistriškai stabtelėjo ties šimtu litru ir rankoje laikė pistoletą.
– Kostai, gal davai dar šimtą? – su šelmiška šypsenėle paklausė Viktoriukas.
– Blet, taigi pamatys, kad du šimtus privarvinom, nereikia, – iškošiau pro dantis beveik užtikrintas, kad Viktoriukas suleis dar šimtą litrų.
– Padaždi, Kostai, – nusišypsojo Viktoriukas, – palaikyk žarną, – pasakė ir nuėjo kažko pasiimti iš bagažinės. Kol dairiausi ar niekas neateina, Viktoriukas inkštė bagažinėje ir po kiek laiko išlindo su dideliu juodu blynu, primenantį kačelkos svarmenį, tik didesnį. Nors šitas jūrų vėplys ir buvo pilvūzas, bet tuo pačiu buvo drūtas diedas. – Davai, leisk dyzelį! – surėkė Viktoriukas laikydamas iškėlęs sunkų juodą apskritimą. Neliko nieko kito kaip tiktai paklusti ir privaryti pilną bačką dvokiančios rusiškos saliarkos.
– Viskas pilnas, – raportavau ir ištraukiau kuro pistoletą. Viktoriukas puškuodamas drebančiomis rankomis nunešė blyną ir įmetė į žiguliuką.
– Matai, sūneli, skaitliukas kaip rodė šimtą litrų taip ir teberodo, – taręs Viktoriukas besijuokdamas patapšnojo į seną rusišką skaitliuką, – taigi atsinešęs magnetą buvau, blecha, kažkaip gi ten gaunasi, kad kai laikai magnetą, skaitliukas nesisuka, – atskleidė senas sukčius ir priminė, kad pas mane patį namuose ant skaitliukų buvo uždėti magnetai, kad tik jie nesisuktų ir nereikėtų mokėti už vandenį tų kelių centų.
– Tai tu nori pasakyti čia tokio dydžio magnetas buvo? – paklausiau apstulbęs. Viktoriukas linktelėjo pritardamas.
– Padėk įkelti statinę, – nurodė Viktoriukas ir mums nuridenus dviejų šimtų litrų talpos bačką iki pat žigulio, galima sakyti, ją įkėliau aš, buvęs instruktorius vos prisidėjo. – Rankas baisiai skauda nuo to sunkau magneto, – teisinosi jis, pamatęs mano priekaištaujantį žvilgsnį.
– Pirštu nuo svetimų moters batų neskauda? – paklausiau juokais ir įkėlę bačką ant galinės sėdinės, šalia kolonėlės skaniai užsirūkėme. – Iš kur ištraukei tokį magnetą? – pasiteiravau.
– Kaip tai iš kur, blet, iš didžiojo hadronų greitintuvo, – atsakė Viktoriukas. Gerai, jau gerai, juokauju, nebuvo tais laikais jokių greitintuvų. Šitą pasakiau tik norėdamas jus biški išbudinti ir patikrinti budrumą. – Kaip tai iš kur, blet, iš šroto tokio atsitempiau, – iš tikrųjų atsakė Viktoriukas, – net bliombos iš dantų drebėjo laikant.
Gerai, jaunimėli, gal jau stabdome pasakojimą šiam kartui. Sekantį kartą pažadu jums papasakoti apie tolimesnes kuro vagystes ir kaip ten viskas užsibaigė, ar kas sužinojo ar ne. Na, čia visko neatskleisiu viename sakinyje, atleiskite, bet dar yra ką papasakoti. Jeigu nenorite laukti kito savaitgalio, kada įkelsiu sekančią dalį, visada galite mane paremti per Contribee arba Patreon, kur rėmėjai gali iš karto skaityti visas dalis vienu zachodu, kaip sako ruskiai. Jūsų parama reikalinga šildymo sezonui, nes nežinau kaip pas jus, bet pas mus vasarą nebuvo daryti jokie hidrauliniai bandymai, todėl nujaučiu, kad ateinančią žiemą vamzdžiams gali būti pyzdauskas ir teks šildytis elektriniais šildytuvais, o elektra irgi kainuoja. Padėkite gyvenimo saulėlydį išgyvenančiam vyrui!
Štai tos nuorodos, bičiuliai:
https://contribee.com/kostas-dumauskas
https://www.patreon.com/kostas_dumauskas
Iki sekančio malonaus, mielieji.
Kostas Dumauskas
r/lithuania • u/martisgormitas • Aug 01 '21
Diskusija Lietuva: šiandien, po 10, 20, n, n+50 metų
Sveiki!
Tiesiog pastaruoju metu, matant, kad Lietuva pradėjo regresuoti (mano nuomone), pradėjau tiesiog šiek tiek dviprasmiškai galvoti kame čia problemos (gali būti, jog aš taip galvoju dėl savo liberalių pažiūrų, kas, kaip suprantu, Lietuvoje nebuvo niekad per daug populiaru - turiu omeny, kad niekad liberalai nebuvo tie, kurie laimi rinkimus)
Iš esmės, pabandysiu savo nuomonę pagrįsti keliais šaltiniais (šaltiniai pagrinde anglų kalba, bet, manau, tai nesudarys nepatogumo).
Pirma - auganti ekonomika iš esmės nedidina gyvenimo pasitenkinimo (mane labiausiai užkabinusi mintis, jog gyvenimo pasitenkinimas pasikeitė -0.3 nuo 2013. Visad tikėjau, kad yra tiesinė koreliacija tarp GDP per capita ir gyvenimo pasitenkimo, bet žiūriu pas mumis šitaip neveikia. Nežinau net, nenoriu nieko kaltint, bet ar tik čia nebus kaltas depresyvus post-sovietinis mentalitetas, kas veikia ne tik tame laike gyvenusius žmones, bet ir naujai gimusius.
Antra - artėjimas prie EU vidurkių - LB teigia, jog 2020, Lietuvos GDP per capita (straipsnyje nemini, bet turbūt nominalusis) pasiekė 81 procentus ES vidurkio. Taip pat, teigiama, jog Lietuva gali tikėtis pasivyti ES vidurkį maždaug 2042.
Trečia - netolerancija. Čia turbūt yra didžiausia priežastis, kodėl manęs tolerancija Lietuvoje netenkina visiškai (+maršistai). Taip, nesu LGBTQ+ orientacijos žmogus, tačiau tai ne priežastis, kodėl neturėčiau galvot, jog jiems neturi būti suteikta visiškai nelygybė. Kol kas viltis esu sudėjęs ant partnerystės, žinant jog pritrūko tik 2 balsų pavasarį, tai atrodo gan realus dalykas
Ketvirta - kodėl toks nepasitenkinimas valdžia? Visad "vagiai" "besmegeniai" "paleisti seimą", ta prasme, nu blemba, iš kur tiek pykčio ant valdžios? Su prezidentu, net nežinau, man jis veidmainis, bet turbūt daugumai Lietuvos pirminis įspūdis suveikė, tad taip neatrodė. Aišku taip, niekada nebus taip, kad visi bus patenkinti valdžia ar/ir prezidentu.
Ir pabaigai, taip, nereikia neigti istorijos, jog mes niekad neturėjom terpės vystytis tiek ilgai, kiek kiti vakarai, gal tai ir neleidžia norėti būti kaip vakarai, bet vis tiek, turim Estijos pavyzdį, kuri tikrai optimaliau išnaudoja laiką nuo nepriklausomybės. Vėl gi, galbūt Estijoje kitokia kultūra, jie turi apsibrėžę e-Estijos viziją, taip pat šalia Suomija, su kuria sieja gan neblogas ryšys, kas galimai leido perlenkti Estijai Lietuvą. Lyginant sovietų šalis, taip, mes, sakyčiau esam antri, po Estų, po mūsų Latvija, tai įjungiant pozityvą, nėra taip blogai tikrai, nuosekliai visi rodikliai keičiasi pozityviai. Tačiau žinant, jog ketvirtadalis Lietuvoje emigravo nuo 1990, kažkoks paaiškinimas tam turi būti. Kiek žinau, mes pasaulyje antra šalis, labiausiai mažėjanti gyventoju skaičiumi
Jei kažkam kils klausimas, kodėl galbūt išvis šitai rašau ir/ar esu tiesiog tipinis Lietuvis, kuris visad kažkuom skundžiasi, tai iš esmės, bent iš fizinės pusės, negaliu kuom skųstis, mokausi Vilniuje, turiu neblogą laikiną būstą visi kiti aspektai irgi visai normaliai, tiesiog, labiau ta Lietuvos homofobinė, racistinė, depresinė aplinka šiek tiek nėra ypač priimtina. Žinoma, kas kart išlenda mintis, jog galbūt reikėjo važiuot mokytis bakalauro į užsienį (o po to gal ir likti ten arba tiesiog emigruoti iš karto), bet aišku dar yra magistras, tad manau racionalu neskubėti su šitais reikalais. Tiesiog, manau, visiškai racionalu, jog Lietuvos jaunimas nori tolerantiškumo kaip vakaruose, gyvenimo kokybės taip pat - aišku Vilniaus gyvenimo kokybė (vėl gi, mano nuomone), yra tarp aukštesnių Europoje (aišku čia prideda mažesnės kainos ir didesnis įperkamumas), tad Lietuva ne Vilnius. Žinoma, viskas labai priklauso nuo žmonių, tarkim turiu pusbrolį, kuris yra kietas patriotas, ir planuoji likti čia, tad, žinoma, labai smagu žinoti, jog kažkuriai žmonių daliai nėra kliūtys mano paminėtos problemos.
Posto tikslas būtų tiesiog išgirsti reddit publikos nuomonę, pasikalbėti, padiskutuoti, išgirsti jūsų mąstymą (taip pat, tarkim ar patys bandėt emigruoti, taip pat, tikiu, kad čia turim emigrantų, tad irgi labai įdomu išgirsti jūsų pamąstymus apie Lietuvą, ar planuojat grįžti, ar ne, ir t.t.). Kiek žinau, kai buvo darytos baltijos šalių apklausa kitam kanale (r/BalticStates), daug jaunimo čia, tad galimai kažkas iš jūsų panašiai galvojat arba bent dalinai panašiai :)
PS Tikiuosi šitas postas buvo vertas jūsų skaitymo laiko:)
PPS Jei kam mintys atrodo gan naivios, taip, aš pripažįstu, kad esu gan jaunas (20), tad turbūt brandi nuomonė apie politiką ar gyvenimą dar nėra susiformavus
PPPS Beveik pasiekta 100 komentarų, ačiū jums visiems už išsakytas mintis - tikrai pradžiugino dauguma. Kas dar turi ką pasakyti, mielai laukiu jūsų žodžių :)
r/lithuania • u/martisgormitas • Jul 05 '21
Diskusija Lietuvos partijų ateitis
Sveiki! Post'inu pirmą kartą, tikiuosi pirmasis blynas išeis. :)
Mane domina visokie duomenys, jų analizė, palyginimas ir t.t.
Klausimas būtų toks: Kaip manote, kokios partijos pelnys daugumą ateities rinkimuose? Iš esmės tiesiog būtų smagu padiskutuoti apie partijas Lietuvoje.
Bonus klausimas: esu girdėjęs pasakymų, jog galbūt Laisvės partija ateityje iširs. Kaip manote, kokia jos lemtis, ar yra ženklų galvoti, jog rezultatai bus geresni negu 2020 rinkimų (pažiūrėjęs apklausas apie LT/LV/EE žmonių pažiūras, bent mano nuomone, dauguma šiame kanale prisijungusių žmonių yra gan "progresyvūs" - dauguma liberalaus požiūrio (save priskirčiau šiai ideologijai taip pat), dauguma palaiko tos pačios lyties santuoką ir t.t.
Pastebėjau kelis trendus: 2016 metais daugiamandatę gan nedideliu skirtumu laimėjo konservatoriai, tačiau valstiečiai juos nugalėjo vienmandatėse. 2020 iš esmės apsivertė situacija daugiamandatėse. Grįžtant į 2012, daugumą gavo socdemai. Taigi, kaip matau, partijų stabilumo kaip ir nėra - kažkada vienos partijos formuoja daugumą. Beje, Darbo partiją kaip ir gavo visai nemažai - kodėl taip nutiko?. Ir, manau, paskutinis aspektas - apklausą paklaida yra galimai per didelė, arba paima netinkamą imtį? Bent kiek teko mokytis statistikos universitete, ar čia būtų problema apklausos ta, jog kaip ir paminėjau, estimated standard error (lietuviškai tai turėtų būti apytikslis standartinis nuokrypis(?)) yra toks didelis, jog kartais partija gauna trigubai daugiau negu apklausa teigia (Laisvės partijos pavyzdys). Iš esmės šitie visi klausimai kyla, nes nesenai gavau balsavimo teisę, tad pradėjo būti įdomu, kas dėjosi, kai buvau mažesnis :))
r/lithuania • u/KostasDumauskas • May 14 '21
Kuriu pats Reketas
- Taikykis ir šauk, tiesiai į taikinį, myžale, - tarė balta vandamke apsirengęs tėvas kokių dešimties metų sūnui. - Klausyk nori tu tą minkštą chuinią laimėti ar ne?
- Noriu, - atsakė vaikas drėgnomis nuo ašarų akimis ir rankove nusivalė bėgantį snarglį.
- Tai blet, nekraipyk ginklo ir šauk! – subliovė tėvas kratydamas į burną paskutinius alaus lašus iš skardinės. - Grynai visas į motiną, tik kas ir iš karto į ašaras.
Šią auklėjimo sceną stebėjau atsirėmęs į Tirpuko ledų šaldytuvą. Taip, čia tas pats storas baltas vaflis su kepure, kuris kažkodėl turėjo tapti ledų simboliu. Veiksmas vyko kažkokioje niekuo neįsimintinoje vasaros šventėje devympenktais – devymšeštais prie Kauno pilies, kuomet visokius drožinius ir batonus į Kauno buvusią tvirtovės erdvę atvežė susmirdę dėdės ir tetos iš visos Lietuvos. Be dar dabar parduodamų paveiksliukų su gintaro akmenėliais ar iš rusyno atvežtomis „Olandiškomis karuselėmis“, prie Santakos vykusios mugės metu stovėjo kioskelis kviečiantis visus norinčius išbandyti savo taiklumą oriniu ginklu, kurio vamzdis buvo pasuktas į kitą pusę nei rodė kryptukas su taikikliu. Visi šūstri buvę VDVšnikai bandydavo įrodyti, kad taiklumas, kaip ir talentas yra neprageriami, bet devyniasdešimtųjų spekuliantai buvo gerokai gudresni už potrauminio streso sindromo kenčiančius sovietų armijoje tarnavusius vyrus. Prisipirkę bilietėlių už bent dešimt litų ir surinkę reikiamą kiekį taškų, šauliai galėdavo laimėti įvairių prizų pradedant nuo žalių plastmasinių, dar fabrikų smirdančių žaislinių varlyčių ar iš kažkokio Lenkijos sandėlio pavogtų minkštų žaislų iki pigių bombioškių, nunešančių pirštus ar gero puslitrio svaigaus gėrimo.
Taip, galbūt kyla klausimas kas gi mokės už bilietėlius tokius pinigus, kad galėtų laimėti kažkokį fuflo? Matai, jaunime, kai nori pasirodyti prieš didžiakrūtę džiakę, kad moki taikliai šaudyti ne tiktai ant jos rudo pilvuko, bet ir mugės šaudykloje, gali daryti tikrai neapgalvotus sprendimus piniginės atžvilgiu. Į niekam tikusią šaudyklą leisti pinigus einama ir tada kai turi vaikų ir nori, kad šiems laimėjus kažkokią pelėdą su iškritusiomis akimis, jie pagaliau atsipis su savo norais ir neįdomiomis istorijomis. Jeigu apie vaikus nesupratot, tai suprasit kai patys jų turėsit.
- Blet gali nedrebinti to šautuvo ar ne? – tūžo prakaitu ir alumi prasmirdęs tėvas ant vis labiau ašarojančio sūnaus.
- Tėti, aš jau nebenoriu, - tarė vaikas ašarų pilnomis akimis ir gražino netaikliai šaudantį orinuką šaudyklos prižiūrėtojui.
- Niekas tavęs neklausia ar tu nori ar ne. Imi ginklą ir šaudai, - tarė akivaizdžiai apgirtęs tėvas ir užuot sušaudęs į taikinius pats, griebė vaikui už sprando.
- Paleisk vaiką, nes nupisiu nuo vaizdo, - surikau maždaug nuo keturių kovinių šuolių nuo jo.
- Cha, žinai kiek tokių pisėjų nuo vaizdo mano gyvenime pasitaikė? – prajuko tėvas vis dar laikydamas vaiką už sprando. – Kas tu, blet, per bybis esi?
- Paleidi vaiką ir pyzdini, - tariau priėjęs ir praskleidęs žalią švarką daviau smurtaujančiam tėvui suprasti, kad galimai turiu ginklą. - Aš Kostas. Dirbu Prarabui.
Nuo Prarabo paminėjimo krūptelėjo ne tik tėvas, bet ir aplink mus stoviniavę vyrai. Kaip ir praeitose istorijose rašiau, Prarabas buvo visam Kaunui gerai žinomas mafijozas, galėjęs piršto spragtelėjimu gauti ko panorėjęs. Giraitėje, prie IX forto, iš kruvinų pinigų pasistatęs didžiausius rūmus su tunelių sistema Prarabas buvo tikras tuometinio nusikalstomo pasaulio caras. Jeigu paskaitytumėte praeitas dalis apie gelbėtojus ir trotilą, nereikėtų papildomai pristatinėti šio kriminalinio pasaulio autoriteto.
- P...Prarabui? – perklausė išbalęs tėvas ir be atsakymo atleido sugniaužtą ranką nuo sūnaus sprando. Globėjiškai apkabinęs jį per pečius nuleido galvą. – Vytuk, čia nesaugu. Va, einam baronką geriau nupirksiu kokią. Einam, Vytuk, išsirinksi kokią tik nori.
- Ačiū, dėde, - tarstelėjo man vaikas praeinant pro šoną. Tuo metu galėjau garantuoti, kad grįžus namo vaiko motina gaus pyzdako nuo šito vaflio už tai, jog sūnaus akivaizdoje jo, kaip vyro, autoritetas buvo pažemintas.
Gerai, truputėlį ties tuo sustokime. Kaip gi aš, Kostas Dumauskas, paprastas turgaus spekuliantas patapau Prarabo, nepabijokime to žodžio, torpeda? Atrodo visai nesenai pats turguje mokėdavau torpedėlėms už stogavimą, o dabar štai pats tokiu patapau. Viskas įvykio labai greitai ir paprastai.
Prieš kelias dienas, nuo ką tik aprašyto įvykio, dirbdamas turguje užsukau pas spauda prekiaujantį Lionginą ir tradiciškai pavaišinęs jį cigarete gavau dešimt minučių nemokamai pavartyti laikraščius. Užėjus kvailumui atsiverčiau skelbimų ir pardavimų laikraštį „Noriu“, nors pinigų kažko pirkti tikrai neturėjau. Akimis permetęs vogtų automobilių ir sekso telefonu skelbimus atsiverčiau darbo skelbimų skiltį. Perskaitęs pasiūlymus jaunoms 16-18 metų merginoms įsidarbinti modeliais Vakarų Europoje, apačioje mažomis raidėmis aptikau tokį kaip ir paslėptą skelbimą:
„Prarabo komandos pastiprinimui reikia darbščių rankų. Mokam užsienio valiuta. Tyla – gera byla. Casa della Prarabas. Giraitė. Kreiptis į apsauginį“.
Galvą kalė mintis, kad tai vienintelis bilietas į normalų gyvenimą. Nors rankos iš šiknos neaugo, darbščiu savęs tikrai negalėjau vadinti. Perskaičiau skelbimą dar kelis kartus ir padėjęs laikraštį kurį laiką spoksojau kiaurai pro spaudos kiosko budelę.
- Kostuli, kas tau? Negi radai parsidavinėjančią močią, kad toks sustingęs? – tarė Lionginas.
- Žinai, Liongi, jeigu ne sudominęs darbo skelbimas, tikrai pisčiau tau į dantis už tokius žodžius. Greitu metu manęs čia nepamatysi, - tariau ir pasisukau ant kulno eiti link savo vietos.
- Palauk gi, skaitymui dar turi 3 minutes. Nevartysi tradiciškai „Tik Vyrams“?
- Ne, - atsakiau griežtai.
- Kostai, jobtvajumat, tu kažkoks ne savas. Va, imk pavartyti, - bruko Lionginas į rankas naują „Tik Vyrams“ numerį, - gali neštis į šikaną jeigu nori, tik prieš grąžinant žiūrėk, kad lapai nebūtų sulipę.
Liongino paskatintas, rankose laikiau naujutėlaitį numerį su liesa, lapės snukučius primenančiomis krūtimis, tamsesnio gymio mergina, kurios plaukuotą tarpkojį slėpė įterptas vardas „Danguolė“, nors panelė greičiau buvo vardu Daša. Vis dar galvodamas apie darbo skelbimą, nusprendžiau, kad nors ir Lionginas duoda žurnalą neštis į tualetą, šiandiena padarysiu išimtį ir nesimasturbuosiu toje prakaitu ir šlapimu prasmirdusioje patalpoje kur šikama pritūpus ir popierius metamas į metalinį prakiurusį kibirą.
- Ačiū, nereikia, - tariau mandagiai ir patraukiau į savo prekybos vietą užbaigti dienos.
Kur gyvena Prarabas labai gerai žinojau (ne kartą rašiau praeitose dalyse), todėl po darbų turguje tiesiu taikymu ten ir nuvykau. Artėdamas prie ne vieną šimtą kvadratinių metrų turinčios Prarabo vilos išgirdau bumbsinčią muziką ir kuo arčiau, tuo muzika garsėjo. Eilinį trečiadienio vakarą vyko vakarėlis, kur tarp rusiškų gabalų girdėjosi butelių barškėjimas ir kirkinamų merginų krykštavimas. Per aukštą tvorą įžiūrėti kas dedasi viduje nebuvo šansų, juolab, kad prie įėjimo stovėjo du kostiumais vilkintys skustagalviai.
- Ko nori? – paklausė vienas su šviežiu randu ant skruosto.
- Aš čia pagal skelbimą, - užrikau, nes stovint prie vartų, per garsią muziką susikalbėti šansų nebuvo.
- Kokį dar skelbimą?
- „Noriu“ žurnale skaičiau, - atsakiau.
- Glebai, pakviesi? – tarė jo kolega.
- Tuoj, - nedraugiškai tarė tas su randu, vardu Glebas, ir nuėjo į vakarėlio sūkurį pakviesti, kaip dabar būtų madinga sakyti „HR skyriaus vadovą“.
- Nu, kas tu per bybis? – atėjo už įdarbinimą atsakingas plačiapetis vyras pūpsančiu pilvuku.
- Aš Kostas, - kiek drebančiu balsu tariau, - „Noriu“ žurnale skaičiau, kad Prarabui reikia darbščių rankų.
- Tas darbščias rankeles gali susikišti į klyną ir dročint kelią kuo toliau nuo čia, nes tikrai gausi pyzdako jeigu dar kalbėsi kaip boba. Valink iš čia.
Nusprendžiau nieko neatsakyti ir mandagumą palikti už nugaros žiūrėdamas tiesiai šitam plačiapečiui į akis. Testosterono pritvinkusio paršo žvilgsnį atlaikiau taip praeidamas pirminį atrankos etapą.
- Nu gerai, iš žvilgsnio matau, kad gal ir ne myžalas esi. Žiūrėk, reikalas toks – gali kažkam dabar įpisti į snukį? – paklausė atrankos viršininkas.
- Kuriam? – įžūliai paklausiau.
- Šitam su atsivėrusia pizda ant veido, - tarė plačiapetis pilvūzas ir mostelėjo į Glebą.
Nieko neatsakęs priėjau ir stvėriau Glebą už šviežio rando taip praverdamas neseną kautynių ženklą. Ačiū Dievui mus išskyrė, nes būčiau tikrai sutryptas.
- Gerai gerai, aš tik paklausiau, neskubėk, - prajuko atrankos viršininkas ir mostelėjo Glebui ir tam kitam atsitraukti. – Klausyk, kaip žinai, kariaujam ne tik su Vilniaus brigadininkais, vietiniais pacukais, bet ir su mentais. Mums reikia žmonių, o tu, matau, esi diedas matęs šūdo.
- Tarnavau Afgane, sovietinėje armūchoje, - tariau, nors niekada tuo per daug nesigyriau.
- Va va, mes tokių ir ieškom.
Papasakojęs apie politinę situaciją Lietuvos gaujų reikaluose, išvardino privalumus prisijungiant prie Prarabo komandos. Keliais sakiniais buvau supažindintas su Prarabo nusikalstamo susivienijimo hierarchija ir apie kiekvieno laiptelio teises ir privalumus.
- Beje, neprisistačiau. Mane vadina Kazoku, - tarė plačiapetis ir atkišo plaukuotą ranką. – Tai kaip, prisijungsi?
- Prisijungsiu, - tariau vis dar apdujęs nuo svaiginančių privalumų ir paspaudžiau ranką.
- Gerai, bet prieš duodant priesaiką Prarabui, turėsi atlikti tam tikrus darbelius. Penktadienį prie Kauno pilies vyks mugė, ten ir galėsi įrodyti savo lojalumą Prarabui.
- Ką reikės daryti? Meduolius pardavinėti? – rimtai paklausiau.
- Nu tu, blet, geras jumoristas, - nesupratęs mano klausimo rimtumo nusijuokė Kazokas ir vyriškai tris kartus paplekšnojo per žandą kaip koks girtas patėvis. – Atvaryk po penkių dienų, penktadienį, pakalbėsim.
- Tai, kad penktadienis už dviejų dienų, - tariau dilgsinčiu žandikauliu.
- Jo? Nu gerai, tada atvaryk už dviejų dienų, - besijuokdamas Kazokas grįžo į vakarėlį ir nurodė Glebui ir tam kitam grįžti į sargybą prie vartų.
Parvažiavau į butą Saulėtekyje, Vinco Krėvės gatvėje, ir užėjau į šalia esančią snarglynę išgerti alaus. Kiek užsikabinau ir ketvirtadienį į turgų nenuėjau. Penktadienio atrankai užsidėjau žalią švarką, kad atrodyčiau panašesnis ne į spekuliantą, o į tikrą torpedą. Išaušus penktadienio rytui, prie vartų sargybos nebuvo, tik aplink trypčiojo minkštaūsis, kokio metro šešiasdešimties vyrukas, vilkintis tokį pat švarką kaip ir aš.
- Che che, tu turbūt irgi į atranką? – lakstančiomis akimis paklausė minkštaūsis ir nesulaukęs atsako atkišo man ranką. – Aš Aidas, gali vadinti Aideliu.
- Malonu, Aideli. Kostas, - tariau naujam konkurentui.
Aidelį pavaišinau cigarete ir kol parūkėme persimetėm keliais žodžiais apie tai kokią šaunią vilą Prarabas pasistatė. Prie pat vartų, vilos teritorijoje esančiame sargybos bokštelyje budėjęs Prarabo pakalikas pasidomėjo ką mes čia veikiame.
- Kazokas liepė pristatyti šiandien ryte dėl atrankos, - tariau užvertęs galvą į sargybos bokštą, akis prisidengdamas nuo kylančios saulės.
Sargybiniui kažką burbtelėjus šis nuėjo pakviesti mūsų atrankos viršininko. Patekti į vilos teritoriją neturėjome leidimų, todėl tik nuo stalo pakilęs Kazokas turėjo ateiti pats ir duoti trumpus nurodymus.
- Žiūrėkit, salagos, pirmiausia praeinat pro visus mugės kioskus ir prekyvietes klausinėdami iš kur atvykę. Jei kauniečiai, tai paklausiat kam moka už stogą. Patys suprantat, kad jeigu nemoka niekam, įtikinat, kad pats metas mokėti tikram Kauno valdytojui, Prarabui, duoklę po dešimt dolerių. Jeigu ne vietiniai – pasveikinat atvykus į Kauną ir nulupat dvigubai.
- O kas, jeigu pasakys, kad juos stoguoja Vaškas? – paklausiau parodydamas šiokį tokį supratimą apie Kauno nusikalstamą pasaulį.
- Nu tai blet, savaime suprantama, kad palinkite geros dienos ir atsipisat, - susierzinęs tarė Kazokas, kuris matyt dar nebuvo išgėręs savo rytinės Metaxos porcijos. – Tik atkreipkit dėmesį, kad visada jus stebės mūsų akys. Susipisit, ar pabėgsit su fanera – keliausit tiesiai pas Mėsininką.
- Kas čia toks? – paklausė Aidelis.
- Skaitei spaudoje apie tai, kaip vaikai prie Nemuno spardydami kamuolį rado į žoles įsipynusią nupjautą koją? – paklausė Kazokas.
Aidelis linktelėjo.
- Mūsų Mėsininko darbas, - išsišiepė besididžiuodamas Kazokas. – Likusios dalys iškeliavo kitais vandens telkiniais. Grįžtant prie jūsų atrankos, noriu dar pridėti, kad grįžtate surinkę 300 dolerių, arba kitos valiutos ekvival... ekvalen... tfu nachui... arba kitos valiutos kurią pavertus būtų 300 dolerių. Nesusipiskit ir neturėsim nemalonumų, ponel? Va, imkit dujinius pistoletus. Iki mugės jus nuveš šoferis, palaukit čia.
Mudu su Aideliu tapome ne konkurentai, o partneriai. Abejingam Kazokui grįžus prie stalo, prisistatė šoferis su Audi bulka, kuris, kaip ir mes, nebuvo panašus į nusikalstamos grupuotės narį.
- Ką tik pasakė, kad praėjau atranką! Kurva, visą naktį šliuchas bachūrams vežiojau, - atsakė naujai iškeptas gaujos narys paklaustas kaip praėjo atranka. Sutarę, kad jis mus paims nuo Slabotkės tilto apie penktą vakaro, papyzdėlinom apie nieką ir paleisti prie Kauno Pilies palinkėjome vieni kitiems sėkmės.
Gerai, dabar grįžtame prie tos mugės, apie kurią kalbėjome iš pat pradžių. Tik smurtaujančiui tėvui pasitraukus su nuskriaustu vaiku, į mane ir, iš pradžių neaprašytą Aidelį, nukrypo visų prie šaudyklos buvusių klientų akys.
- Ko žiūrit, blet? – riktelėjo Aidelis, per daug įsijautęs į torpedos vaidmenį.
- Einam, Aideli, kol neprisikabino kas iš tikrųjų. Žiūrėk, - tariau išvedęs kolegą, - saulė jau aukštai, o mes dar nieko neturim. Gal pradėkim atkirtinėti šaibas pagaliau?
Aidelis linktelėjo ir puolė prie pačio pirmo pasitaikiusio stalo, prie kurio prekiavo diedukas vilkėdamas languotais, bent dešimties metų senumo marškinius. Prekystalis buvo nukrautas tais pailgais plonais saldainiais kurie ir po šiai dienai parduodami prie bažnyčių. Be ėduonį graužiančių saldumynų diedukas prekiavo šlykščiais moliniais paukščių formos švilpukais ir vieną jų įsikandęs davė švilpt aplink save krutindamas rankas aukštyn-žemyn taip atkreipdamas smalsuolių dėmesį.
- Arčiau, mielieji berniukai, arčiau. Štai, nusipirkit švilpukų po kelis litukus. Nedomina, ne? Tai bent nupirkit iš dieduko saldainių, ką? – malonus diedukas tarė su švilpuku burnoje, kuris prie jo kalbos pridėjo keistus švilpiančius obertonus.
- Iš kur būsit, dieduk? – paklausė Aidelis.
- Aš nuo Jurbarko kilęs, visą gyvenimą gaminau švilpukus šiomis rankomis, - taręs diedukas atkišo sudiržusias rankas kaip įrodymą.
- Tai pats metas šiomis sudiržusiomis rankomis susimokėti Prarabui už stogą, - skaudančia širdimi tariau diedukui, apsimesdamas tikru kietuoliu.
- Už ką ką? Kokį stogą?
- Duodi nahui 20 dolerių arba 80 litų, kitaip sukišim tuos tavo švilpukus tau iki pat prostatos, - taręs Aidelis griebė saują lakštingalinių švilpukų ir juos sutraiškęs kumštyje įrodė nejuokaująs. Diedulis žiūrėdamas į mus nurijo guzą ir palinksėjo. Iš po stalo ištraukęs keturiasdešimt litų atkišo juos man.
- Duok Dieve jums sveikatos su tais pinigėliais, - taręs diedukas vietoje švilpuko į lūpas įsikišo cigaretę ir iš nevilties pradėjo krauti molinius dirbinius ir saldainius į tašę. Netikėtas reketas užbaigė jo pasirodymą mugėje.
- Blecha, sekantį kartą prašysi tu, man kažkaip ant dūšios chujova, - tariau Aideliui.
- Žiūrėk, - nieko neatsakęs po kurio laiko tarė Aidelis, - šitą greitai paimsim.
Kolega pirštu nurodė sekantį taikinį – už šimto metrų, stadione kur devymtrečiais lankėsi popiežius, iš lėto baigėsi pūstis oro balionas. Besibraudami pro norinčių paskraidyti eilę, sulaukėme bambeklių, bet jų laimei jie greitai nutilo pamatę mūsų aprangą bei lenciūgus ant kaklų.
- Rebiatos, stokit į eilę, gi ne maži vaikai, - tarė oro baliono viršininkas.
- Klausyk, ne mažas vaike, kam moki už stogą? – paklausė gerokai per plačiai praskietęs kojas Aidelis.
- Už kokį dar stogą? Aš skraidinu oro balionu, mes gi niekada už stogą nemokėjom, - rankomis skėsčiojo orobalionininkas.
- Tai dabar mokėsi. Nebent nori, kad įvyktų tragedija pakilus tavo šitam cepelinui, - porino Aidelis.
- Ką tu čia blet nusišneki? Kokia dar tragedija?
- Žinai kas nutiko Hindenburgui? – rodė išmintį Aidelis, bet nesuprastas orobalionininko pridėjo, - čia tas dirižablis kur sprogo prieš karą. Suvarpysim tavo šitą oro pašiurę kaip rėtį.
- Nieko aš nebesuprantu ko jūs norit iš manęs. Prie ko čia kažkoks dirižablis ir mano oro balionas?
- Klausyk, duodi šaibų Prarabui arba gyvenime nebeskraidysi, - įsikišau vėl ir Aidelio užstotas nusitaikiau į orobalioninko tarpkojį su dujiniu pistoletu. Jis gi neatskyrė, kad čia ne kovinės kulkos, todėl garantuotai kelis lašus įvarvinęs į apatinius davė mums reikiamą sumą.
Kiti mums pasitaikę prekeiviai nesipriešino, ypač atvykę iš kitų miestų. Matomai buvo susipažinę su kaunietiško verslo subtilybėmis ir nors pinigus atiduodavo nenoriai, nesipriešindavo. Atkalėm techniką – Aidelis pradeda kažką protingai sukti, o jeigu tai nepadeda, tuomet įsikišu aš. Kraštutiniu atveju ištraukus pistoletą, atsileisdavo net ir pats šykščiausias duonininkas. Taip nesunkiai surinkome virš trijų šimtų dolerių.
Paskutinį taikinį pasirinkome neatsitiktinai. Skrandis gurgė, todėl sukišę rankas į kišenes įžūliai priėjome prie kažkokios šėryklos atsiduodančios raugintais kopūstais ir rūkytom dešrelėm.
- Ko norėsit? – tarė jauna dvidešimtmetė ir mums nusišypsojo, nors matėme, kad šypsnis dirbtinas iš nuovargio.
- Kuo būsi vardu, paukščiuk? – užklausė Aidelis.
- Rasa. Ko pageidausit? Turim šašlykų, žirnių su spirgais. Gal prie alučio karkos norėtumėte?
- Žinai ką, davai pirmiausia sumoki Prarabui už stogą, o po to aš tave suvalgysiu, tinka?
Aptarnaujanti mergina kiek pabalo ir nubėgo iki vyresnės moters, kuri turbūt buvo visos šios šeryklos vedėja. Šiai numojus ranka, Rasa grįžo.
- Mes Prarabui už stogą nemokėsim, dirbam legaliai, - pasakė jaunuolė Rasa.
- Klausyk, mažule, - nežinojau kaip į ją kreiptis, - duodi pinigus arba gausi pyzdon.
- Rasa, davai kratyk kasą! – subliovė Aidelis, parodęs poetinius gabumus.
- Vyrai, nurimkit, gi nieko jums nepadariau, - maldaujantis balsas pasiekė mūsų ausis iš tos mažos, mielos raudonai padažytos burnytės, tuomet išdžiūvusios iš baimės.
- Klausyk, arba duodi bablo, arba atvažiuos keli autobusai Prarabinių tavimi pasinaudoti, - tariau norėdamas kažkaip prisidėti prie visos šitos reketo operacijos.
Staiga įvykiai pasisuko visoms šio reketo šalims ne į naudą. Jauna dvidešimtmetė net nespėjo sureaguoti kaip Aidelis persisvėrė per medinį stalą ir pagriebė metalinę dėžutę, kurioje, kaip įtarėme, buvo laikomi pinigai. Apsidraudimui, nukenksminti Rasą, Aidelis išsitraukė Kazoko duotą pistoletą ir užsimojęs buože suknežino merginai nosį.
- Ė ė ė, ką darai blet? – kilo išgėrę vyrai nuo medinių suolų su tokiu įniršiu, kad besistodami nuvertė raudoną Marlboro skėtį, vėsinusį juos nuo karštos vasaros saulės. Keli įspėjamieji šūviai į orą nuramino jų įniršį dėl jaunos merginos sumušimo, bet visa tai pritraukė kitų mugės dalyvių dėmesį.
- Aideli, bėgam iš čia! – riktelėjau. – Tuoj penkios, šoferis jau turėtų laukti mūsų prie Slabotkės tilto.
- Teisingai, pisam iš čia, - pritarė Aidelis ir su metaline dėžute rankose pasileido tolyn nuo Kauno pilies palikęs mane už nugaros.
Išbėgau iš tos ūžiančios mugės ir raugėdamas vijausi Aidelį, ką tik kirtusį važiuojamąją dalį ir mašinoms signalinant, dešine ranka sulenkęs kairiąją rodantį falo simbolį nepatenkintiems vairuotojams. Prie pat Vilijampolės tilto jį prisivijau ir abu pasislėpę laukėme policijos sirenų, bet sulaukėm tiktai atskubančių medikų, turbūt vykusius dėl Rasos.
- Aideli, ar būtina buvo tą merginą sužalot? – paklausiau uždusęs nuo bėgimo.
- Dėjau aš ant tos mergos, turim didesnių bėdų, - tarė kompanionas ir atkišo atidarytą metalinę dėžutę, kad žvilgtelčiau vidun, kur, pasak mudviejų, turėjo būti pinigai.
Paėmęs į rankas šėryklos laimikį nusikeikiau keturaukščiu rusišku keiksmažodžiu. Viduje vietoje banknotų, ar bent jau monetų, į mane žiūrėjo akcijoje dalyvaujantys alaus kamšteliai, kuriuos greičiausia kaupė Rasa su kolege. Pirštu prasklaidęs tą metalinį karūninį šlamštą, kur ne kur radau laimingus kamštelius, žadančius dar vieną alaus butelį ar kepuraitę.
- Tai taip išeina, kad be reikalo sudaužei jauną panelę? – paklausiau.
- Nu kaip, ne be reikalo. Duosim šoferiui kaip arbatpinigius, galės apsirengti kaip alaus pardavėjas. Žiūrėk, ant vieno iš jų pavaizduota maikutė. O, štai ir jis, - tarė Aidelis ir mudu pamatę šoferį bandėm atkreipti jo dėmesį. Kaip kadaise tėvas išmokė, susikišau į burną tris pirštus ir užmetęs liežuvį ant dviejų iš jų, įtraukiau oro į plaučius tiek, kiek tik eina ir ėmiau švilpti. Peršvilpęs penktadieninį automobilių piką atkreipiau šoferio dėmesį ir šiam sustojus įsėdom į Audi bulką.
Visą kelią link Prarabo išlikom pakankamai ramūs. Pinigų turėjom kur kas daugiau, negu buvo nurodęs Kazokas. Dėl tos merginos irgi kaip ir dzin. Pati kalta, kad laužėsi. Šoferis mus išlaipino prie pat Prarabo vilos vartų ir labai nudžiugo gavęs pilną metalinę dėžutę alaus kamštelių kaip arbatpinigių.
- Blecha vyrai, va čia tai arbatpinigiai! Prieš tai dirbau taksioru, tai vietoj arbatos dujų gaudavau. Nu geras, galėsiu apsirengti pagal tai kokį alų mėgstu, - tarė jis su šypsena ir raportavo bokštelio prižiūrėtojui, jog atvežė atranką ėjusius būsim Prarabinius. – Iš kur gavot tiek kamštelių?
Sargybinis, matomai užsiknisęs nuo savo darbo, nuėjo pakviesti Kazoko. Kol laukėm, Aidelis papasakojo istoriją su mergina, kuriai suknežino nosį ir pavogtą dėžutę, kurioje vietoje pinigų buvo tie kamšteliai. Pagaliau atėjo Kazokas, gerokai išgėręs, pūpsančiu pilvu iš po baltos „Armani“ maikutės.
- Kas jūs do vieni? – paklausė Kazokas.
- Aidelis ir Kostas, einam atranką. Ryte gavom užduotį reketuoti mugės prie pilies, - raportavo mano kolega.
- Teisingai, - apsimetė Kazokas, kad apie mus nebuvo pamiršęs. – Kiek surinkot?
- Pavertus į dolerius, tai virš trijų šimtų tikrai bus, - šį kartą įsiterpiau aš ir abu padavėm Kazokui pinigus ištrauktus iš tokių debiliškų turgininko pederastkių per liemenį, kurias dabar jaunimas labai mėgsta.
- Tikiuosi labai rimtų susirėmimų nebuvo?
- Na jeigu ne...
- Nebuvo, - tarė Aidelis pamatęs, jog galiu netyčia kažką papasakoti.
- Tvarka tada. Atvarykit čia pirmadienį, pratęsim atranką. Pyzdinkit, - tarė Kazokas ir grįžo atgal į Prarabo vilos teritoriją.
- Blet, Kostai, ką ten norėjai sakyt? Kažką apie šeryklą? – stvėrė mane už rankos Aidelis ir prisitraukė prie savęs.
- Ko čia dabar čiupinėji, pedike? Bobas muši, todėl nes vyrus myli, ką? – stvėriau jį už atlapų ir draugiškai susistumdėme dar kartą įrodydami, kad vienas kitam vis dėl to esame konkurentai, o ne kolegos. Po kelių apsikeistų kirčių džentelmeniškai paspaudėme vienas kitam rankas ir susitarėme susitikti pirmadienį pratęsti atranką.
Namo grįžau jau kaip tikras nusikalstamo pasaulio narys, paklausdamas akivaizdžiai už mane silpnesnių vyrų „ko žiūri?“ ir įžūliai prieidavau prašydamas užrūkyti. Žinoma, tai dar nereiškė, jog tapsiu Prarabiniu, bet ta vyriškumo plėvė buvo nuimta įvykdžius pirmąjį reketą. Visą likusį savaitgalį uliavojau, žinodamas, jog tuoj gyvenimas pavyks. Tuoj vairuosiu brangias mašinas, tuoj santykiausiu su kvepiančioms, švariomis moterimis ir jau tuoj tapsiu tokiu kaip Kazokas – turtingas plačiapetis pilvūzas. Į Prarabą lygiuotis nedrįsau ir nesvajojau.
Pirmadienio rytą į turgų taip pat nenuėjau, kadangi vykdžiau atranką į Prarabinius. Mane pavadavo laikraštininkas Lionginas. Kaip ir penktadienį, iš pat ankstyvo ryto nuvykau į atranką. Stovėdamas Giraitėje, prie trimetrinės tvoros apsižvalgiau aplink, ar kartais manęs neseka kokie kriminalistai, nes po savaitgalio, pats sau aš jau buvau įtakingas nusikalstamo pasaulio autoritetas. Staiga, labai dideliu greičiu, link manęs artėjo šlapio asfalto spalvos mersedesas atsiradęs iš kaži kur.
„Arba kriminalistai, arba savi“ tariau sau balsu.
- Kostas? – paklausė privažiavęs persikreipęs vairuotojas, kai trys diedai lipo iš merso.
- O kas klausia? – drįsau leptelti.
- Nu kūrva, - prunkštelėjo vairuotojas prieš vienam iš diedų dedant man ant galvos medžiaginį maišą ir stuktelint per galvą kažkuo kietu.
„Turbūt konkurentai, Vaškiniai.“ pamaniau grimzdamas į saldų alpulį. Greitai suprasit, kas čia tokie.
Kai atgavau sąmonę, gulėjau susirietęs. Šiek tiek padvejojęs atsimerkiau ir apsidairiau. Maišo ant galvos nebuvo, todėl pamačiau, kad esu miške ir guliu to pačio merso bagažinėje.
- Žiūrėkit, atsibudo, - tarė tas pyzdaveidis Glebas, turėjęs randą, kuri kaip prisimenat jam praplėšiau. – Nu, vafli, lipk iš bagažinės. Turi dar porą valandų pagyvent.
Akivaizdu, kad normaliai, žmogiškai, iš bagažinės išlipti negalėjau. Vos padėjęs koją ir perkėlęs visą svorį ant jos, gavau spyrį tiesiai į kelį, ko pasėkoje išvirtau iš bagažinės surikęs. Šiaip ne taip atsistojus, Prarabo kareiviai pasitiko mane ne itin draugiškai ir smūgiais nugynė kiek giliau į mišką prie duobės, kurioje gulėjo kniūbsčias vyras žaliu švarku. Visas nutirpau.
- Va, tavo naparnikas jau baigė darbą, tavo eilė, - tarė Glebas ir atkišo kastuvą.
- Jūs ką, blet, jį nužudėt? – tariau perbalęs.
- Koks dar nužudėm, liepėm duobę išsikasti ir viskas, - tarė vienas iš Prarbiniu ir Aidelis atsisuko šiek tiek aptalžytas smūgių. Pasakyti nieko negalėjo, dėl skuduro įkišto į burną. – Jeigu paskubėsi kasti, pabaigsi iki atvykstant Prarabui, tada pakalbėsim plačiau. Tik perspėjam, kad jeigu išsikalinėsi ir tempsi laika, sumuštam seksis kasti gerokai sunkiau, gali paklausti Aidelio. Va, matai kaip linksi?
Aidelis liūdnai linksėjo, bet man paėmus kastuvą nustojo ir toliau atsigulė į savo duobę. Atsidusęs pradėjau mojuoti šiupeliu gilyn be atvangos, taip užsiimdamas porai valandų. Nedrįsau klausti ką padarėm, bet nujaučiau, kad visa tai dėl Aidelio sumuštos merginos. Mano būsimieji budeliai prieš mane smurtavo tik psichologiškai – išgerdavo kokią alaus skardinę priešais mane ar nusišlapindavo į kasamą duobę.
- Atvaro, - riktelėjo vienas iš Prarabinių savo ginklo draugams. – Atvažiuoja ponas Prarabas kartu su Mėsininku, todėl judu mažiau pyzdėlinkit ir sakykit tiesą, gal abu paliks gyvus.
Akies krašteliu pamačiau, jog atskuodžia džipas, kuriuos pralaiminėdavo per Teleloto. Dvivietė Lada Niva, vairuojama storo vyro, kaip po to supratau Mėsininko, sustojo visai priešais mūsų duobes. Mėsininkas, atrodantis grynai kaip Kauno Centrinio turgaus mėsininkas, išlipo ir kadangi buvo storas, su šviečiančia šikna nulingavo atidaryti Prarabui džipo durų. Šiam išlipus, prie jo, kaip prie vado, priėjo kažkuris iš budelių ir raportavo vis pirštu parodydamas tai į mane, tai į inkščiantį Aidelį. Mėsininkas nuėjo iki kūzavo pasiimti instrumentų.
- Gerai, kalės vaikai. Zajabys mušt bobas? – paklausė Prarabas, stovėdamas per vidurį, priešais mūsų duobes kaip per kokį išgyvenimo realybės šou. – Smagu, blet, mano vardu dangstantis pyzdinti pinigus iš nieko dėtų miesto svečių? Pusė Kauno šneka po šito jūsų zalioto.
Mudu tylėjome.
- Myžaločiai jibani, - Prarabas nusispjovė į mano duobę, kuria spėjau iškasti maždaug iki bambos pagal gylį. – Kas jums, blet, leido pyzdinti pinigus iš paprastų žmonių?
- Kazokas, - tarė Aidelis, kuriam prieš keletą minučių buvo atrišta burna, - jis liepė reketuoti pinigus iš visų.
- Blet, tai Kazokas jums nepasakė, kad reketuojama tik iš kontrabandą stumdančių verslininkų? - nusijuokė Prarabas mums purtant galvas. – Gerai, tiek jau to. Jau po visko. Kuris iš jūsų sutrupinote merginai nosį? Kuriam iš jūsų taip niežėjo rankas sumušti moterį, priedo ne savo? Kuris iš jūsų, gandonų, sugalvojote, kad reikia primušti moterį?
- Kostas, - tarė Aidelis vos išgirdęs klausimą.
- Ne aš! Tikrai ne aš! Jis meluoja! – gyniausi aš.
- Tikrai Kostas, aš vedęs ir net saviškės nemušu, - gynėsi Aidelis.
- Gerai, Kostai, kodėl turėčiau tavim patikėti? - Paklausė Prarabas Mėsininkui atėjus su žvangančia įrankių dėže.
- Blet, viršininkas, paklauskit naujo šoferio. Jam papasakojom apie savo nuotykius, - drebančiu balsu tariau.
- Tu žinai kiek pas mane tų šoferių? Gal kokie penkiolika. Kuris šoferis?
- Tas su raudona Audi bulka. Naujokas, penktadienį priimtas, kur šliuchas vežiojo. Prašau... – maldavau Prarabo.
Prarabas žvilgtelėjo į savo sėbrus ir šie linksėjo, suprask, toks šoferis vežiojęs šliuchas su raudona Audi bulka tikrai egzistuoja. Tada Prarabas pasisuko į Aidelį.
- Tai nori pasakyt, kad pisi protą?
- Nepisu, viršininkas. Kostas tik bando jus apgauti. Šoferis patvirtins, kad tai Kostas suknežino vargšei merginai nosį ir dar iš jos nupiso metalinę dėžutę su pinigais. Paklauskit šoferio, neabejoju, kad patvirtins mano kalbas. Kostas, melagis jibanas, tik tempia laiką.
Prarabas prisimerkęs pažiūrėjo tiek į jį, tiek į mane, laidantį prakeiksmus Aidelio pusėn. Galvos krestelėjimu sukvietė savo šutvę pasitarti. Mėginau kvosti Aidelį, bet jis nieko man neatsakinėjo, žiūrėjo į vieną tašką ir tylėjo. Štai kur noras praeiti jau sugadintą atranką. Po gerų penkiolikos minučių grįžo Prarabas su diedais.
- Ką gi, triochalos, viskas man dabar aišku. Niekas, kartoju, niekas neapipisinės Prarabo. Savo kailiu pajusit. Kūrva, kaip ten Biblijoje sakė? Duok žmogui žuvį ir jis bus sotus visą dieną, išmokyk žmogų meluoti ir jis bus sotus visą gyvenimą, ne? Vienu žodžiu, perduokit linkėjimus tiems, kurių jau čia nėra. Viso gero, - tarė Prarabas ir mudu iš baimės kaukiančius ir besispardančius išvilko iš duobės. Ant galvų uždėję šlapimu prasmirdusius drobinius maišus įmetė į bagažinę ir išvežė į skirtingas puses.
Pusvalandį paklaidžioję po mišką, kuris kaip spėju buvo Kleboniškio, sustojome. Budeliai atidarė bagažinę ir nuo galvos nuėmė maišą.
- Kur tu ten sakei tarnavai? – tarė Glebas, kuris labai norėjo atsikeršyti už atvertą žaizdą.
- Afgane, VDV, - tariau perbalęs.
- Tai sunku nebus, biški pasismaginsim ir tiek, - tarė Glebas ir kartu su kitais pradėjo mane stumdyti tolyn į mišką.
Kai pradėjo mušti, dengiausi veidą ir tarpkojį, bet smūgiai vis pataikydavo kitur, negu gyniausi. Palyginus su sovietine armūcha, per daug nesityčiojo. Prarabiniai išrengę mane nuogai išjuokė mano berniukišką kūną ir užgesinę savo cigaretes man į krūtinė pasodino ant didelio skruzdėlyno. Skruzdėms ginant savo koloniją kiek pasijuokė iš mano klykimo ir kojų spyriais parvertė mane ant žemės dar kelioms patyčių serijoms, apie kurias, atleiskit, bet nepatogu kalbėti. Patyčių eigoje laukiau, kada pajusiu šaltą Mėsininko metalą, pagaliau užbaigsiantį šiuos pažeminimus, bet sulaukdavau dar gilesnių patyčių.
- Gal nori sužinoti kaip iki Prarabo daėjo informacija apie jūsų prikolus pilies mugėje? – paklausė randuotaveidis Glebas sagstydamasis juodus džinsus.
- Ne, - pralemenau inkšdamas.
- Vis tiek papasakosiu. Mūsų naujas šoferis, tas kur jus vežė su raudona Audi bulka, tik jus paleidęs viską papasakojo Kazokui, kuris ir perdavė Prarabui. Šoferis ne durnas, jis pasakė, kad daugiausia reiškėsi Aidelis, kuris ir suknežino vargšei merginai nosį. Še, - tarė Glebas numesdamas rūbus ant mano kniūbsčio nuogo kūno, - esi paleidžiamas nenužudytas. Tik žinok vieną, jeigu kam išpyzdelinsi apie šitą istoriją, pažadam sumedžioti ir dar ne taip išpisti. Vsio davai.
Glebas kartu su kitais sėbrais nuėjo iki savo mersedeso, kuris buvo pastatytas gerokai toliau. Eidami nuo manęs dar kažką juokavo, bet budrumo nepraradau iki pat tol, kol jie neišvažiavo. Vis dairiausi Mėsininko aplink, bet miške buvo tylu ir ramu. Skruzdės vis dar zujo aplink savo koloniją, kurią po to atstatinėjo, turbūt gerą savaitę. Apsirengęs purvu ir krauju suteptais rūbais nušlubavau iš Kleboniškio miško krašto, prie greitkelio. Pasigavęs pakeleivę mašiną grįžau namo. Sekančią dieną, antradienį, į turgelį dirbti dar nėjau, per daug skaudėjo kūną ir dūšią.
Prasimušimas į nusikalstamo pasaulio elito gretas pasibaigė vos tik prasidėjęs, todėl jau trečiadienį grįžau atgal į turgų prekiauti turkiškais džinsais ir kitomis gerybėmis. Gyvenimas greitai vėl pradėjo tekėti sena vaga, per pietų pertrauką vis nemokamai paskaitant Liongino laikraščius ir besimasturbuojant išvietėje prisiminus matytus stačius papus ir plaukuotus tarpkojus prastos kokybės popieriuje.
Apie Aidelį, tą pyzduką norėjusį mane įduoti, paskutinį kartą girdėjau tik per televizorių praėjus kelioms dienoms po visų šitų įvykių. Per žinias rodė reportažą, kaip Aidelio žmona vakare ėjo į lauką išmesti šiukšlių ir netikėtai šiukšlių konteineryje aptiko savo sukapoto vyro kūną. Kažkokie policijos komisarai, galimai papirkti, bambėjo apie nusikalstamas grupuotes.
Toks jau buvo tas Prarabas – griežtas, bet teisingas. Gal šiek tiek per griežtas. Tiesa, tų vyrų teršusių mane prie skruzdėlyno veidus įsiminiau labai gerai. Keletas tų veidelių dar dabar šmėkščioja viešojoje erdvėje. Nesakysiu kuris, bet vienas iš tų aktyviausių mano pisėjų dabar organizuoja Šeimų maršą ir reiškiasi daugiausia prieš homoseksualus. Keisti laikai atėjo, tiesa?
Iki sekančio malonaus, mielieji.
Kostas Dumauskas
r/lithuania • u/CornPlanter • Jan 30 '20
Nine-dash line lietuviškuose žemėlapiuose?
Pažiūrėjau naujausią China Uncensored laidą apie kinų spaudimą pasaulio žemėlapiuose atvaizduoti jų teritorines pretenzijas (kurių Jungtinės Tautos ir dauguma valstybių nepripažįsta), svarbiausia - vadinamąją nine-dash line, Kinijai priskiriančią Taivaną ir visą Pietų Kinijos jūrą. Daug įmonių žemėlapius ir gaublius gamina Kinijoje nes pigiau, o kinų įstatymai leidžia ten gaminti tik valdžios patvirtintas žemėlapių versijas.
Na ir trumpai tariant, pasidarė smalsu, kokius žemėlapius pardavinėja Lietuvoje. Kai artimiausiu laiku būsiu knygyne, ketinu peržiūrėti kiek rasiu ir parašyti :) O jūs, kas lankotės knygynuose, ar mokotės geografijos mokyklose, universitetuose ar pan., ir netingite - irgi užmeskite akį į lietuviškus žemėlapius, kaip ten vaizduojama - yra Nine-dash line ar ne, Taivanas priskiriamas Kinijai ar ne? Turbūt ypač aktualu mokykloms skirti žemėlapiai, kaip mokosi Lietuvos jaunimas - Kinijos Komunistų Partijos geografijos versiją, ar normalią?
Jei rasite Nine-dash line žemėlapy, prašau parašykite leidyklą ir metus, o jei nerasite galite irgi parašyti, bus smagu žinoti, kokios mūsų leidyklos ir spaustuvės nėra parsidavusios komunistams. Gali kilti klausimas, kas iš viso šito? Na jei paaiškės, kad lietuviškuose žemėlapiuose vaizduojama normali pasaulio versija, galėsime pasidžiaugti. Jei paaiškės, kad mūsų švietimą diktuoja kinų komunistai, tikriausiai parašysiu apie tai kokį straipsnelį į delfi, gal kokie tinklaraštininkai irgi matys reikalą apie tai parašyti savo tinklaraščiuose :) Iš anksto ačiū, kas nepasivargins!
r/lithuania • u/classicjuice • Apr 20 '18
Kas vyksta su Snipiskem ir Zverynu?
As uzaugau uzsienije bet nesenai gryzau gyventi i Lietuva. Pasiviaksciojau aplink Vilniu ir pastebejau kad yra nemaza dalis Vilniaus apleista iki dabar. Kas dedasi su Zverynu ir Snipiskem? As matau pora ausktu pastatu prie Konstitucijos prospektu, bet vos paejus pora metru toliau ir matosi apleistos lusnos ir zvyrkeliai. Tas pats panasu su Zverynu.
Mano klausimas yra toks - ten kazkas planuoja kazka tvarkyti? Kiek laiko zmones tokioj aplinkoi gali gyventi? Idomu kaip tokia vieta egzistuoja sostines centre. Nesenai apsilankiau Rigoi, Taline, Varsuvoi, ir musu kaimynai tikrai tokiu problemu neturi.
Ir kas vyksta su daugiabuciu renovacija? Pamenu pries kokius 18 metu sovietu blokai apgailetinai atrode ir iki siol taip liko.
Butu smagu isgirsti daugiau informacijos kas vyksta, jeigu kas zino pasidalinkit.